Ухвала

Іменем України

24 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 235/5537/17

провадження № 61-13247ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Мірути О. А., Агєєва О. В., Космачевської Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання недійсними договорів дарування об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання недійсними договорів дарування об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2012 року. Однак через деякий час позивач з ОСОБА_2 примирилися і знову почали проживати разом, як чоловік та дружина.

Позивач зазначала, що у листопаді 2016 року їх відносини з ОСОБА_2 значно погіршилися через зловживання останнім алкогольними напоями. Після чергової сварки, 21 листопада 2016 року ОСОБА_2 вигнав позивача з дитиною з будинку АДРЕСА_1 , де вони прожили разом майже 5 років. На час подання позову ОСОБА_1 мешкає окремо, винаймає квартиру. ОСОБА_1 указує, що з березня 2012 року по листопад 2016 року, як і в період шлюбу, вони з ОСОБА_2 спільно проживали, відпочивали, допомагали та матеріально підтримували один одного, вели спільне господарство, витрачали спільні грошові кошти за спільною згодою на придбання спільного майна, всі сприймали їх як подружжя. За весь час їх проживання відповідач не був одружений, але від першого шлюбу він має дорослого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у позивача є неповнолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно мешкав разом з ними та сприймав відповідача як батька. Позивач вважала, що все майно та грошові кошти, які були придбані за час спільного проживання та шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а саме:

нежитлова будівля цілісного майнового комплексу (гараж 14/100), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 грудня 2011 року, вартістю 7 742,69 грн;

нежитлова будівля цілісного майнового комплексу (12/100 частин), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 грудня 2011 року та витягом з державного реєстру правочинів № 10816581 від 16 грудня 2011 року, вартістю 16 849,88 грн;

житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності підтверджується договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 26 травня 2016 року, вартістю 46 453,00 грн;

земельна ділянка загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 32 580,00 грн;

Позивач зазначала, що житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,001 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вони придбали у ОСОБА_5 з розстрочкою платежів, і за усною домовленістю з продавцем нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу відбулося після повної оплати вартості майна. Сплативши останній платіж, відповідач нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу цього майна навмисно тільки за своєю участю, щоб позивач не мала жодного права на це майно. Вони з відповідачем не можуть домовитися про поділ спільного майна, так як ОСОБА_2 вважає, що це майно належить тільки йому.

ОСОБА_1 просила:

встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_2 з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу;

визнати недійсним договір дарування від 02 листопада 2017 року земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір дарування від 02 листопада 2017 року об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати спільною власністю її та ОСОБА_2 житловий будинок (незакінчене будівництво), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_1 : 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу (гараж АДРЕСА_3 ; 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу (12/100 частин), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_2 : 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу (гараж АДРЕСА_3 ; 1/2 частину нежитлової будівлі цілісного майнового комплексу (12/100 частин), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частину житлового будинку (незакінчене будівництво), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 77, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Визнано недійсним договір дарування об`єкта незавершеного будівництва від 02 листопада 2017 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 2613.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 02 листопада 2017 року загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 2614.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Поділено нежитлову будівлю, цілісний майновий комплекс, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 : визнано, що ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у житловій будівлі, цілісному майновому комплексі, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , становлять 1/2 кожного без їх реального поділу і залишено нежитлову будівлю, цілісний майновий комплекс, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в їх спільній частковій власності.

Поділено незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 : визнано, що ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в незакінченому будівництві, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 кожного без його реального поділу і залишено незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в їх спільній частковій власності.

Поділено земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 : визнано, що ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в земельній ділянці, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 кожного без її реального поділу і залишено земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в їх спільній частковій власності.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані позивачем докази в сукупності підтверджують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Указаний факт підтверджений поясненням свідків, допитаних у судовому засіданні, поясненнями самого позивача та наданими світлинами, на яких зображені сторони разом з сином позивача та друзями при святкуванні новосілля в будинку АДРЕСА_1 та при спільному проведенні дозвілля. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що незакінчене будівництво та земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При визнанні недійсними договорів дарування, суд виходив з того, що при їх укладанні на користь свого сина ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 переслідував мету не допущення поділу цього майна між ним та позивачем, тому суд оцінив такі дії як недобросовісні, спрямовані на порушення права позивача на отримання частини спірного майна у порядку поділу майна подружжя. Тому предметом поділу спільного сумісного майна є неподільні речі і жоден із колишнього подружжя не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду і не надана згода на отримання грошової компенсації вартості такого майна жодної із сторін, суд визначив ідеальні частки подружжя в цьому майні, вважаючи їх рівними, без його реального поділу і залишив його в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановою Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2020 року в частині: встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; визнання об`єктом права спільної сумісної власності незакінченого будівництва та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , їх поділу та визначення ідеальних часток співвласників; визнання недійсними договорів дарування від 02 листопада 2017 року об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визначення ідеальних часток співвласників, - скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Змінено рішення в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали: нежитлову будівлю цілісного майнового комплексу (гараж НОМЕР_1 ), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлову будівлю цілісного майнового комплексу (12/100 частин), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, висновок суду щодо віднесення зазначеного майна до спільного майна подружжя, відповідає вимогам статті 60 СК України. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином часткове задоволення позовних вимог судом першої інстанції шляхом визначення ідеальних часток по 1/2 частині у спільній сумісній власності - нежитловій будівлі цілісного майнового комплексу (гаражу 14/100), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та нежитловій будівлі цілісного майнового комплексу (12/100 частин), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 є правильним.

При скасуванні рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року, апеляційний суд вказав, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу у той період, коли було придбане спірне майно. Жодних належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного житлового будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. Факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише за показаннями свідків та світлин, за відсутності інших доказів. Апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року справа № 524/10054/16 (провадження 61-21748св18), від 19 березня 2020 року справа № 303/2865/17 (провадження 61-43499св18); від 30 жовтня 2019 року справа № 643/6799/17 (провадження 61-1623св19); від 06 квітня 2020 року справа № 738/1452/17 (провадження 61-13412св19).

Апеляційний суд зробив висновок про недоведеність наявності у сторін по справі спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї. Окрім цього, при скасуванні рішення суду першої інстанції у іншій частині, апеляційний суд виходив із того, що недоведеність позивачем факту проживання з відповідачем однією сім`єю без шлюбу у період з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року, зокрема, на час придбання 26 травня 2016 року спірного майна: незакінченого будівництва та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виключає наявність правових підстав для визначення цього майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК), а також визнання недійсними договорів дарування зазначених об`єктів нерухомості відповідачем ОСОБА_2 своєму синові ОСОБА_3

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до цього суду.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції отримала 04 серпня 2020 року. На підтвердження указаних обставин до суду супровідний лист, конверт, адресований Донецьким апеляційним судом ОСОБА_1 із штрихкодовим ідентифікатором № 565 та роздруківку із сайту ПАТ «Укрпошта» щодо отримання указаного поштового відправлення 04 серпня 2020 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що: постанови Верховного Суду, на які посилався апеляційний суд в оскарженій постанові ухвалені за інших фактичних обставин; суд не дослідив зібрані у справі докази, а саме пояснення самого ОСОБА_2 щодо спільного проживання у будинку та пов`язаності спільним побутом (сплата комунальних платежів, придбання їжі, ведення подружнього особистого життя). Також відповідач стверджував, що позивач вживала заходів щодо належного оформлення права власності на житловий будинок. Поведінка відповідача ОСОБА_2 була суперечлива під час судового розгляду справи, визнаючи певні обставини, що стосуються факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю, він заперечував проти задоволення позовних вимог та змінював свої показання.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2009 року по 24 лютого 2012 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року нежитлову будівлю, цілісний майновий комплекс, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 5783.

25 травня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу будівлю майстерень БУ № 6, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , яке розташоване на земельній ділянці, кадастровий номер :13:011:0061, загальною площею 121,1 га, що знаходиться у власності Красноармійської міської ради. Ціна продажу 76 549,00 грн.

26 травня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу будівлю складу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке розташоване на земельній ділянці, кадастровий номер :13:011:0063, що знаходиться у власності Красноармійської міської ради. Ціна продажу 173 957,00 грн.

26 травня 2016 року ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу незакінчене будівництво, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, площею 0,1 га, кадастровий номер 77, площею 217 кв. м, готовністю будинку 62%, на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1612, а також земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :20:046:0277, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1613.

Апеляційний суд встановив, що 02 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування незавершеного будівництва, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 620:046:0277, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчені приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області 02 листопада 2017 року, зареєстровані в реєстрі за № 2613, 2614. Право власності на зазначені об`єкти нерухомості зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 02 листопада 2017 року.

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи відсутні докази проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з березня 2012 року по 21 листопада 2016 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо набуття ОСОБА_2 спірного житлового будинку та земельної ділянки за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та внаслідок спільної праці.

Встановивши, що позивачем не доведено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пов`язаність спільним побутом і взаємність прав та обов`язків, що характеризувало б їх відносини як сімейні, апеляційний суд зробив правильний висновок про часткове скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 28 липня 2020 року e справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, визнання недійсними договорів дарування об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков