ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Д. А.
Справа № 334/452/18
Провадження № 14-527цс19
І. Короткий виклад історії справи
1. 24 січня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявоюдо Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»; банк) в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), в якій з урахуванням уточнень просив стягнути на його користь :
1.1. Заборгованість за договором банківського вкладу в розмірі 59 436,77 грн, з яких: 36 979,21 грн - сума банківського вкладу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних; 2 214,29 грн - проценти з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних; 565,79 грн - проценти, які банк не сплатив за період з 26 грудня 2014 року до 6 лютого 2015 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних; 19 677,48 грн - упущена вигода.
1.2. Відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.
2. Позовну заяву мотивував такими обставинами :
2.1. 26 червня 2014 року позивач уклав з банком договір № 1957986 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках Пакету послуг «Новий ПУ «Базовий+» (далі - договір банківського вкладу). Відповідно до договору позивач передав, а банк прийняв на вкладний рахунок 4 500,00 дол. США строком на 6 місяців з процентною ставкою 12,5 % річних.
2.2. Строк дії договору банківського вкладу закінчився 26 грудня 2014 року, але, незважаючи на неодноразові звернення позивача про повернення вкладу та процентів, банк ці суми не повернув.
2.3. На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 5 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду 5 лютого 2015 року прийняла рішення № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким з 6 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».
2.4. 21 квітня 2015 року Фонд виплатив позивачу кошти за договором банківського вкладу в розмірі 85 457,47 грн, що за курсом НБУ, встановленим станом на ранок 6 лютого 2015 року, становило 3 694,57 дол. США.
2.5. Фонд незаконно виплатив суму вкладу з урахуванням курсу гривні до долара США, що діяв до 14 год. 00 хв. 6 лютого 2015 року, а відтак недоплатив позивачу 23 088,59 грн суми вкладу та 1 446,99 грн відсотків, що з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 1 травня 2015 року до 1 листопада 2018 року становить 36 979,21 грн і 2 214,29 грн відповідно.
2.6. Банк своєчасно не повернув позивачеві суму вкладу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих за період з 26 грудня 2014 року (дата закінчення строку дії договору банківського вкладу) до 5 лютого 2015 року включно (до дати введення в банку тимчасової адміністрації), а також з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення з 1 травня 2015 року до 1 листопада 2018 року, що сумарно становить 565,79 грн.
2.7. Якби банк своєчасно виплатив позивачеві суму вкладу, то позивач отримав би дохід в розмірі дванадцяти процентів річних від суми заборгованості, що за підрахунками позивача з урахуванням тривалості порушення його прав (з 1 травня 2015 року до 1 листопада 2018 року) становить 19 677,48 грн.
2.8. Внаслідок неправомірних дій банку позивач зазнав моральних страждань, які з урахуванням їх тривалості та обставин цієї справи позивач оцінює в сумі 3 000 грн.
3. 25 жовтня 2018 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалив рішення про часткове задоволення позову: стягнув з банку в особі Фонду на користь позивача за договором банківського вкладу 25 150,64 грн у рахунок недоплаченої суми відповідного вкладу та процентів за цим договором, 254,11 грн - три проценти річних за прострочення повернення цього вкладу за період з 26 грудня 2014 року до 5 лютого 2015 року; у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив.
4. Суд першої інстанції мотивував рішення так :
4.1. Заявлена позивачем до стягнення сума коштів виникла із зобов`язань за договором банківського вкладу. Враховуючи частину другу статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), вимога про стягнення коштів з банку в особі Фонду є належним способом захисту прав позивача.
4.3. Закон № 4452-VI, який має вищу юридичну силу щодо листа НБУ, визначив, що відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті здійснюється в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації, а не на початок дня чи на момент введення тимчасової адміністрації. Тому для перерахування суми вкладу позивача Фонд мав застосовувати офіційний курс гривні до долара США, встановлений на 6 лютого 2015 року, а саме 2313,0580 грн за 100 дол. США. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення суми вкладу та невиплачених процентів за договором банківського вкладу станом на 26 грудня 2014 року є обґрунтованими.
4.4. Банк не виплатив позивачеві належну суму вкладу та процентів за ним на наступний день після спливу строку дії договору банківського вкладу. Тому позивач згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право на стягнення з боржника трьох процентів річних від суми заборгованості за період з дати закінчення дії договору банківського вкладу (26 грудня 2014 року) до дня введення Фондом тимчасової адміністрації у банку (до 5 лютого 2015 року включно).
4.5. Оскільки банк визнав, що позивач був позбавлений можливості з 26 грудня 2014 року вільно отримати (зняти) кошти та розпорядитись ними на власний розсуд, на користь позивача слід стягнути три проценти річних за прострочення повернення вкладу за період з 26 грудня 2014 року до 5 лютого 2015 року в сумі 254,11 грн (сума заборгованості 75 407,03 грн (4 782,02 дол. США х 15,768865 грн за курсом станом на 26 грудня 2014 року) х 3% / 100% / 365 х 41 день).
4.6. У задоволенні вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування коштами, які не були сплачені за період з 6 лютого 2015 року до 1 листопада 2018 року слід відмовити через те, що Фонд не є боржником за договором банківського вкладу, а тому не несе відповідальність за статтею 625 ЦК України. Фонд не прострочив виконання зобов`язань перед позивачем, оскільки виплатив останньому гарантовану суму відшкодування у межах шестимісячного строку з дня початку процедури ліквідації банку.
4.7. Вимоги про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди не можна задовольнити, оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальним законом, що не передбачає відшкодування Фондом таких збитків і шкоди.
4.8. 2 травня 2019 року Запорізький апеляційний суд прийняв постанову, якою залишив без змін рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 жовтня 2018 року.
5. Апеляційний суд мотивував постанову так :
5.1. Позивач визначив відповідачем саме банк, в інтересах якого діє Фонд, і до банку заявив вимоги, зумовлені неправомірністю дій останнього з несвоєчасного повернення вкладу та процентів за ним за період з 26 грудня 2014 року до 5 лютого 2015 року включно, тобто до введення в банку тимчасової адміністрації.
5.2. За суб`єктним складом і за характером спірних правовідносин цей спір не є публічно-правовим, і його треба розглядати за правилами цивільного судочинства.
5.3. Необґрунтованими є доводи про те, що суд першої інстанції не визначився із належним відповідачем у справі, оскільки з часу запровадження тимчасової адміністрації, а надалі - порушення процедури ліквідації банку останній позбавлений можливості відповідати за його зобов`язаннями. Тому він має нести відповідальність в особі Фонду.
5.4. Фонд не є правонаступником неплатоспроможного банку, а фактично є «технічним виконавцем», який не відповідає за зобов`язаннями банку, а лише виплачує вкладникам гарантоване Законом № 4452-VI відшкодування. Тому спір слід вирішувати саме у заявленому позивачем суб`єктному складі.
5.5. Суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду України, сформульовані у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1297цс17, згідно з якими перерахування суми вкладу в іноземній валюті, зокрема у доларах США, здійснюється за офіційним курсом гривні до цієї іноземної валюти, який установлений НБУ у той робочий день, коли розпочалися процедура виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації. Тому висновки щодо задоволення позову в частині стягнення недоплаченої суми вкладу та процентів за ним є обґрунтованими.
5.6. Щодо решти позовних вимог висновки суду першої інстанції також є законними й обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг Фонду та його уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» (далі - уповноважена особа Фонду) ці висновки не спростовують.
6. 29 травня 2019 року Фонд подав до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 жовтня 2018 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 2 травня 2019 року. Стверджував про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права. Просив скасувати оскаржені судові рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
7. Мотивував касаційну скаргу так :
7.1. Суди попередніх інстанцій необґрунтовано не застосували до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, згідно з якими подібні, що і у справі № 334/452/18, спори треба розглядати за правилами адміністративного судочинства.
7.2. Звертаючись із заявою про уточнення та збільшення позовних вимог від 14 травня 2018 року, позивач одночасно змінив предмет і підставу позову, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та всупереч приписам частини третьої статті 49 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на той час, прийняли таку заяву до розгляду.
7.3. Фонд відшкодовує кошти вкладникам виключно у порядку, встановленому Законом № 4452-VI, і стягнення з Фонду коштів за договорами банківських вкладів в інший спосіб є неможливим.
7.4. У спорах, пов`язаних із виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запровадження процедура ліквідації, його зобов`язань перед вкладниками/кредиторами, приписи Закону № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у відповідних правовідносинах. Якщо на момент розгляду справи у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-яких інший спосіб, ніж передбачено Законом № 4452-VI (див. постанову Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16).
7.5. Позивач визначив відповідачем банк в особі Фонду, однак правовідносини позивача з Фондом регулює Законом № 4452-VI, а банку з позивачем - договір банківського вкладу. Тому відсутні підстави ототожнювати дві окремі юридичні особи - банк і Фонд - як одного відповідача. Фонд не є правонаступником банку та не несе відповідальність за всіма зобов`язаннями неплатоспроможного банку, на що не звернули уваги суди попередніх інстанцій.
7.6. Суди безпідставно стягнули з Фонду три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання банком. Вказане суперечить приписам статті 20 Закону № 4452-VI.
8. 11 червня 2019 року уповноважена особа Фонду подала до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 жовтня 2018 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 2 травня 2019 року. Стверджувала про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просила скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
9. Уповноважена особа Фонду мотивувала касаційну скаргу так :
9.1. Суди не перевірили належність відповідача, а банк і Фонд є різними юридичними особами, що відповідають за їхніми зобов`язаннями самостійно.
9.2. Після запровадження тимчасової адміністрації та/або процедури ліквідації банку його вкладники мають право у порядку, передбаченому Законом № 4452-VI, отримати гарантовану суму вкладу через банки-агенти, та/або в порядку черговості задоволення вимог кредиторів, якщо сума вкладу перевищує розмір гарантованої суми. Тому вимоги позивача про стягнення з банку в особі Фонду коштів не можна було задовольняти.
9.3. Вкладникам, строк договорів з якими закінчився до запровадження тимчасової адміністрації або під час тимчасової адміністрації банку, кошти виплачують на підставі статті 36, а не статті 26 Закону № 4452-VI, як помилково вважали суди попередніх інстанцій.
9.4. На час введення в банку тимчасової адміністрації, тобто на початок дня 6 лютого 2015 року, за даними НБУ діяв курс гривні до долара США, що становив 1799,9763 грн за 100 дол. США. Тому Фонд правильно розрахував суму відшкодування за вкладом позивача.
9.5. Суди задовольнили позовні вимоги, незважаючи на відсутність доказів підтвердження розміру заборгованості.
10. 4 вересня 2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у касаційній скарзі були доводи щодо порушення судами правил юрисдикції.
11. 15 січня 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою касаційні скарги Фонду та його уповноваженої особи задовольнила частково: скасувала рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 жовтня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного судувід 2 травня 2019 року і закрила провадження у справі.
12. Мотивувала постанову так :
12.1. Спір щодо права фізичної особи на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства.
12.2. Правовідносини Фонду з вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.
12.3. Позивач у межах установленого законом граничного розміру відшкодування коштів за вкладом просив стягнути з Фонду: невиплачені кошти відповідного вкладу з процентами за договором банківського вкладу станом на день витребування цього вкладу; проценти за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня запровадження у банку тимчасової адміністрації; суми, передбачені статтею 625 ЦК України за цей же період. У матеріалах справи немає доказів звернення позивача з відповідною заявою про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, що ліквідується, згідно з яким такі вимоги підлягають задоволенню у порядку встановленої черговості за рахунок ліквідаційної маси банку.
12.4. Позовні вимоги, заявлені позивачем до банку в особі Фонду, які стосуються спору щодо правильності нарахування та виплати Фондом коштів за відповідним вкладом у межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до Фонду. А тому їх треба розглядати за правилами адміністративного судочинства.
ІІ. Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
14. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
15. Отже, метою касаційного перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є забезпечення однакового застосування судами норм права. Таке забезпечення Велика Палата Верховного Суду має здійснювати під час розгляду нею справ у порядку та у спосіб, визначені процесуальним законом, незалежно від підстави передання їй справи касаційними судами.
16. Вважаю, що, визначаючи у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 юрисдикцію суду за вимогами вкладника про стягнення з Фонду та/або банку інфляційних втрат і трьох процентів річних, Велика Палата Верховного Суду не виконала завдання із забезпечення однакового застосування судами норм процесуального права. Зосереджу увагу на тих постановах, які, як на мене, демонструють суперечливі підходи Великої Палати Верховного Суду до визначення юрисдикції суду за означеними вимогами. Висновок про розгляд за правилами адміністративного судочинства вимог про стягнення з Фонду упущеної вигоди вважаю неналежно обґрунтованим, проте нижче цю проблему не аналізуватиму.
(2.1) Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих внаслідок прострочення Фондом виконання грошового зобов`язання з виплати гарантованої суми вкладу
17. Ухвалюючи рішення у справі № 334/452/18, Велика Палата Верховного Суду вважала, що всі вимоги позивача треба розглядати за правилами адміністративного судочинства. Проте 23 січня 2019 року у постанові в справі № 639/5960/17 за позовом фізичної особи до Фонду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розгляд вимог, якими позивач хотів доповнити позов, подавши відповідну заяву від 29 листопада 2017 року, про стягнення з Фонду інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, трьох процентів річних і пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення повернення вкладу не належить до юрисдикції адміністративного суду. І враховуючи запровадження Фондом з 23 травня 2016 року тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та початок процедури його виведення з ринку, вказала, що питання про стягнення на користь фізичної особи інфляційних втрат, трьох процентів річних і пені слід розглядати за правилами цивільного судочинства (пункт 46 постанови).
18. Вважаю, що висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18, в якій позивач просив, зокрема, стягнути інфляційні втрати та три проценти річних, нараховані на суму недоплаченої Фондом позивачеві курсової різниці за період з 1 травня 2015 року до 1 листопада 2018 року, суперечать її висновкам, сформульованим у постановівід 23 січня 2019 року в справі № 639/5960/17.
19.2. У справі № 761/2987/18 фізичні особи-позивачі просили стягнути з Фонду невиплачений залишок гарантованого відшкодування за вкладами в банку, три проценти річних з урахуванням індексу інфляції відповідно до розрахунку станом на день ухвалення рішення у справі, упущену вигоду у розмірі тринадцяти процентів річних відповідно до розрахунку станом на день ухвалення рішення у справі, а також відшкодування моральної шкоди. У постанові від 13 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду констатувала, що заявлені у зазначеній справі вимоги стосуються дій Фонду з виплати гарантованого відшкодування, а тому обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій щодо адміністративної юрисдикції суду.
(2.2) Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих до введення в банку тимчасової адміністрації, внаслідок прострочення банком виконання зобов`язань за договором банківського вкладу
20. Мотивуючи у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18 належність спору в цілому до юрисдикції адміністративного суду, Велика Палата Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для застосування висновків, сформульованих нею у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 16 травня 2018 року у справі № 569/1437/16-ц і від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16, оскільки такі висновки стосуються спорів щодо включення уповноваженою особою Фонду вимог кредиторів до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, що ліквідується.
21. Висновки, сформульовані у постановах в справах № 826/7532/16 і № 811/568/16, справді стосуються відмінних від справи № 334/452/18 обставин. Однак вважаю, що Велика Палата Верховного Суду належно не обґрунтувала відсутність підстав для застосування у справі № 334/452/18висновків, викладених у постанові від 16 травня 2018 року справі № 569/1437/16-ц.
22. В останній позивач просив, зокрема, стягнути на підставі кількох договорів банківського вкладу з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення № 51 та Фонду проценти, пеню й інфляційні втрати. У постанові від 16 травня 2018 року в означеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що справу треба розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки за змістом спір не має ознак публічно-правового як у частині вимог до банку, так і в частині вимог до Фонду, і є приватноправовим, оскільки зумовлений порушенням прав позивача неналежним виконанням банком його договірних зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що порушення прав позивача, які стали підставою для звернення до суду, допустив саме банк, ще до запровадження в ньому тимчасової адміністрації, і позовні вимоги, заявлені після запровадження такої адміністрації, не стосуються безпосередньої діяльності (бездіяльності) Фонду як державної спеціалізованої установи.
23. Нагадаю, що дещо пізніше - 22 серпня 2018 року - Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 559/1777/15-ц. Згідно з її фабулою фізична особа звернулася з позовом до банку й уповноваженої особи Фонду, в якому просила стягнути суму банківського вкладу (депозиту), проценти за користування коштами, а також кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання (інфляційні втрати та три проценти річних). Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку щодо цивільної юрисдикції суду за вказаними вимогами та мотивувала цей висновок насамперед тим, щопозивачка звернулася до суду до введення в банку тимчасової адміністрації (пункт 49 постанови). Крім того, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що справа за позовом, в якому поєднані вимоги про стягнення з банку суми вкладу з відсотками за цим вкладом (незалежно від їх розміру) з вимогами про стягнення з банку коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором банківського вкладу й інфляційних втрат, ініційована у суді до запровадження у банку тимчасової адміністрації, залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства (пункт 83 постанови).
24. Отже, Велика Палата Верховного Суду визначила, що незалежно від того, чи заявлені позовні вимоги про стягнення коштів за прострочення виконання банком його грошового зобов`язання до запровадження у цьому банку тимчасової адміністрації, чи після її запровадження, такі вимоги слід розглядати за правилами цивільного (господарського) судочинства.
25. У справі № 334/452/18 позивач, зокрема, просив стягнути з банку на підставі договору банківського вкладу суму вкладу з нарахованими відсотками з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції за період з 26 грудня 2014 року (дата закінчення строку дії договору банківського вкладу) до 5 лютого 2015 року включно (до дати введення в банку тимчасової адміністрації). Отже, частина вимог позивача, як і у справах № 569/1437/16-ц та № 559/1777/15-ц, стосувалася порушень договірних зобов`язань, допущених банком ще до запровадження у ньому тимчасової адміністрації. З огляду на це згідно з відповідним висновком ВеликоїПалати Верховного Суду справу № 334/452/18 слід було розглядати за правилами цивільного судочинства. Проте висновок щодо юрисдикції суду у постанові в справі № 334/452/18, на жаль, відмінний від висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові у справі № 569/1437/16-ц з найбільш подібними правовідносинами (про поняття подібних правовідносин див. мою окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2018 року у справі № 357/3258/16-ц), і без жодного обґрунтування такої відмінності.
26. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вказувала на те, що задля гарантування юридичної визначеності вона може повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див., наприклад, пункти 23-25, 30-31 окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Рогач Л. І., Уркевича В. Ю. щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, пункти 43-45 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16; пункти 44-45, 47 постанови від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16; пункт 24 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11).
27. У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.
28. Переконаний, що Велика Палата Верховного Суду, вважаючи, можливо, помилковими її висновки щодо юрисдикції суду, сформульовані упостановах в справах № 639/5960/17, № 569/1437/16-ц і № 559/1777/15-ц, мала чітко сформулювати відступ від таких висновків хоча би у постанові в справі № 334/452/18, або ж, якщо це взагалі можливо, обґрунтувати наявність суттєвої різниці обставин зазначених справ і обставин справи № 334/452/18, що впливають на застосування відповідних норм процесуального права. Вказане сприяло би єдності судової практики щодо визначення належного суду в аналогічних справах.
29. Видається, що означена відмінність підходів Великої Палати Верховного Суду до вирішення питання про юрисдикцію суду навряд чи є зрозумілою для читача з огляду на нечіткість критеріїв визначення юрисдикції суду за вимогами вкладника про стягнення з Фонду та/або банку інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов`язань. На жаль, у постанові в справі № 334/452/17 вказану проблему Велика Палата Верховного Суду не вирішила, хоча з огляду на покладені на неї завдання, мала це зробити.
Суддя Великої Палати Верховного Суду Д. А. Гудима