Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 332/4182/16-ц

провадження № 61-44844св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач- публічне акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «БІ ОЛ Резерв»,

треті особи: Центр надання адміністративних послуг, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року у складі судді Федоренко О. І., та постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ПАТ «Таскомбанк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «БІ Л Резерв», треті особи: Центр надання адміністративних послуг, департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 вересня 2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є «АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Індустріал-Стиль» укладено договір № КР 65-2007, відповідно до якого позивач надав позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 2 591 000 грн, позичальник зобов`язався повернути зазначений кредит та сплатити відсотки за їх користування в розмірі та на умовах визначених кредитним договором. Заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 4 114 502,55 грн.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 27 вересня 2007 року укладений іпотечний договір № ДЗ 118-07, відповідно до якого банку в іпотеку передано об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме цех № 2 літ М-1-2, інв. № 1716.

Банку стало відомо, що 31 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ОЛ Резерв» укладений договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, що є предметом іпотеки, договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., номер запису про право власності 70822.

ПАТ «Таскомбанк» просило визнати договір купівлі-продажу недійсним та повернути сторони в попередній стан зі скасуванням державної реєстрації права власності на спірний об`єкт за ТОВ «БІ ОЛ Резерв» з відновленням реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року, позовні вимоги ПАТ «Таскомбанк» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомості розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ОЛ Резерв», посвідчений 31 січня 2013 року серія та номер: 92 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., повернувши сторони в попередній стан.

Скасовано державну реєстрацію права власності здійснену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 31 січня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , номер запису про право власності 70822.

Поновлено за ОСОБА_1 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: приміщення № 1 в літ. М-1-2 (інв. № 1716), літ М1 (інв. № 1720), здійснену 26 грудня 2012 року та припинену 31 січня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу ОСОБА_1 мав статус іпотекодавця, що також підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року у справі № 332/337/15-ц, яким задоволено позов АТ «Таскомбанк» в тому числі до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки банк не надавав згоди на відчуження предмета іпотеки, то договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ОЛ Резерв» 31 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Грибановою О. В. є недійсним з підстав відсутності згоди іпотекодержателя.

Доводи апеляційної скарги про те, що обтяження іпотечного майна не було внесено у реєстр обтяжень, колегія суддів відхилила, оскільки у нотаріально посвідченому договорі іпотеки нотаріусом зроблене застереження що у зв`язку з посвідченням цього договору іпотеки накладається заборона відчуження зазначеного у договорі майна.

Аргументи учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилався на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину майно під арештом не знаходилося. Суди не залучили до участі у справі ТОВ «Індустріал-Стиль», що позбавило можливості встановити розмір заборгованості за кредитним договором. Предметом оспорюваного правочину є інші об`єкти нерухомого майна, які не є предметом договору іпотеки. При визнанні недійсним правочину суди не вирішили питання про стягнення сплаченої покупцем суми коштів. ОСОБА_1 не є іпотекодавцем перед АТ «Таскомбанк», тоді як іпотекодавцем за договором іпотеки є ОСОБА_2 . Оскільки майно за оспорюваним правочином було відчужено третій особі - ТОВ «БІ ОЛ Резерв», то суди безпідставно застосували реституцію.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року відмовлено.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 вересня 2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Індустріал-Стиль» укладений договір № КР 65-2007, відповідно до якого АБ «ТАС-Бізнесбанк» надав ТОВ «Індустріал-Стиль» як позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 2 591 000 грн. Позичальник зобов`язався повернути зазначений кредит та сплатити відсотки за їх користування в розмірі та на умовах, визначених кредитним договором. Заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 4 114 502,55 грн.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 27 вересня 2007 року укладений іпотечний договір № ДЗ 118-07 відповідно до якого банку в іпотеку передано об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме цех № 2 літ М-1-2, інв. № 1716.

Суди встановили, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - цех № 2 літ М-1-2, інв. № 1716 був обтяжений іпотекою.

Незважаючи на це, право власності на зазначений об`єкт було переоформлено на ОСОБА_1 , до якого перейшли обов`язки іпотекодавця.

17 березня 2015 року рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя було звернено стягнення на нерухоме майно що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - цех № 2 літ М-1-2 інв. № 1716, передане в іпотеку відповідно до іпотечного договору № ДЗ 118-07 від 27 вересня 2007 року на користь АТ «Таскомбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КР 65-2007 - 4 114 502,55 грн, з яких тіло кредиту - 2 591 000 грн, заборгованість за відсотками 1 523 502,55 грн, шляхом проведення прилюдних торгів та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

31 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ОЛ Резерв» укладений договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, що є предметом іпотеки, договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., номер запису про право власності 70822.

Суди встановили, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 31 січня 2013 року ОСОБА_1 мав статус іпотекодавця. Договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «БІ ОЛ Резерв» 31 січня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Грибановою О.В. вчинений за відсутності згоди іпотекодержателя.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 501/1703/16-ц (провадження № 14-138цс19) вказано, що: «згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону № 898-ІV). У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували надання іпотекодержателем майна на момент укладення договору згоди на передачу в оренду предмета іпотеки. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право (частина 1, пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України). За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір оренди № 7 від 31 січня 2015 року є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України - нікчемним».

Позивач просив визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність, а тому суди зробили неправильний висновок про задоволення цієї позовної вимоги.

У частинах першій, п`ятій статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Оскільки договір купівлі-продажу є нікчемним, то суди зробили обґрунтований висновок про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірне майно ТОВ «БІ ОЛ Резерв» та поновлення державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 .

Аргумент касаційної скарги про те, що при визнанні недійсним правочину суди не вирішили питання про стягнення сплаченої покупцем суми коштів, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року в справі № 761/12901/13-ц (провадження № 61-42229св18) зроблено висновок по застосуванню абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України та вказано, що «суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину».

Тобто суд має право, а не обов`язок самостійно застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не посилався на необхідність стягнення сплаченої покупцем суми коштів. Суди не встановили, що на виконання договору купівлі-продажу від 31 січня 2013 року сплачувалися кошти.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення у частині задоволення позовних вимог ПАТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «БІ ОЛ Резерв» про визнання договору купівлі-продажу недійсним ухвалені без додержання норм матеріального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення в іншій частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. В іншій частині оскаржені рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400 та 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ОЛ Резерв», треті особи: Центр надання адміністративних послуг, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ОЛ Резерв», треті особи: Центр надання адміністративних послуг, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2017 року та постанові апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук