печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

за участі секретаря судових засідань Брачун О. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ОСОБА_9.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

У березні позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, з врахуванням заяви про уточнення, датованою 24 червня 2020 року, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1272 від 02 березня 2020 року щодо відчуження ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В. Ю., визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , поділити між сторонами шляхом визнання права власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 та по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказано, що за час перебування у шлюбі з позивачем відповідач придбав нерухоме майно за спільні грошові кошти сім`ї, проте власником був вказаний він одноособово. Після розірвання шлюбу з позивачем відповідач продав квартиру АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_5 без відома позивача.

Відповідач не визнав позов, зазначив у відзиві, що квартира АДРЕСА_1 була ним придбана за грошові кошти подаровані його матір`ю ОСОБА_5 , для придбання нерухомості у його особисту власність, у той період, коли він з позивачем не підтримував сімейних відносин та вони не вели спільного господарства, а квартиру АДРЕСА_2 - після постановлення рішення суду про розірвання шлюбу.

ІІ. Процесуальні дії.

27 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

28 квітня 2020 року отримано відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України.

30 квітня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку.

30 квітня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

30 червня 2020 року позивачем уточнену позовну заяву, а саме доповнено прохальну частину вимогою про визнання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 спільно придбаним майном за час шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_1

06 серпня 2020 року представник відповідача подала суду відзив на позов.

14 серпня 2020 року позивач подала суду клопотання про витребування доказів та виклик в якості свідка приватного нотаріуса Іванченка В. Ю. для допиту у судовому засіданні.

14 серпня 2020 року ухвалою суду клопотання позивача про витребування доказів задоволено, у частині виклику для допиту в якості свідка приватного нотаріуса - відмовлено.

14 серпня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та представник третьої особи заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, пояснення представника третьої особи у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

З 28 лютого 2015 року по 19 грудня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/17135/16-ц від 06 грудня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 і позивач перебувала у декретній відпустці до досягнення ним трирічного віку.

01 січня 2016 року, згідно з договором грошового дарування на конкретну мету, укладеним в м. Тель-Авів між ОСОБА_7 як дарувальником та ОСОБА_8 як одержувачем дарунку, відповідач отримав у дар від своєї матері [третя особа у справі] грошові кошти у розмірі 85 000, 00 доларів США, для придбання нерухомості на території України, яка буде знаходитися в особистій приватній власності одержувача дарунку. Згідно з пунктом 13 договору, одержувач дарунку зобов`язується придбати нерухомість на території Україні протягом 5 років з дати підписання цього договору на кошти, отримані від дарувальника.

Відповідно до митної декларації для письмового декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України громадян для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з веденням підприємницької діяльності від 28 серпня 2016 року, відповідач ОСОБА_4 , прибувши в Україну, задекларував 75 000, 00 доларів США.

20 жовтня 2016 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованого за № 9907.

06 грудня 2016 року Дарницьким районним судом у м. Києві постановлено рішення у справі № 753/17135/16-ц про розірвання шлюбу сторін.

09 грудня 2016 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2 , згідно з договором купівлі-продажу посвідченого також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованого за № 11870.

Рішенням Київської міської ради ІІІ серії VIII скликання від 20 грудня 2016 року № 704/1708 «Про уточнення назв, перейменування вулиць та провулків у місті Києві» перейменовано АДРЕСА_1.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 Сімейного кодексу України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі, проте грошові кошти, за які воно було куповано, належали особисто відповідачеві так, як були отримані в дар від своєї матері - третьої особи у справі, що підтверджується договором грошового дарування на конкретну мету - придбання нерухомості для проживання в Україні, для чого і були використані.

Стороною відповідача спростовано твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю сторін, надбаною під час перебування у шлюбі.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст. ст. 3, 8, 21, 41, 55, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 1-16, 22, 368 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 21, 24, 56, 60, 61, 68, 70, 71, 112, 114 Сімейного кодексу України,

ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), третя особа ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ майна подружжя - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя С. В. Вовк