ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/2355/19Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/353/20 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретар - Сович Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Вароди Павла Борисовича на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 3 січня 2020 року, повний текст якого складено 3 січня 2020 року, ухвалене суддею Чорною В.Г. у цивільній справі №599/2355/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Варода П.Б. звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 в її користь грошові кошти в сумі 12000,00 євро боргу за договором позики від 23 січня 2016 року з визначенням такого еквівалента суми у гривні відповідно до офіційного курсу гривні до євро, встановленого НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також 3282,00 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що 23 січня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позивачка надала відповідачу в позику 12000,00 євро, які останній зобов`язався повернути у строк до 23 січня 2017 року. На підтвердження отримання від ОСОБА_1 вказаних коштів ОСОБА_2 надано власноручно написану розписку. Однак, відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів не виконано.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 3 січня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 317064,00 грн, 5000,00 грн витрат на правничу допомогу, 3282,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що що відповідач свої грошові зобов`язання з повернення отриманої позики не виконав, тому спірна сума підлягає стягненню судом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. просить рішення суду першої інстанції змінити в частині визначення валюти стягнення, оскільки судовим рішенням стягнуто суму боргу лише в національній валюті гривні, тоді як позику було надано в іноземній валюті і в позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути суму боргу в іноземній валюті євро, з визначенням еквівалента за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рішення суду оскаржується позивачем в частині визначення судом першої інстанції валюти стягненння, а тому згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в цій частині.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 січня 2016 року між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв 12 000,00 євро, про що останній власноручно написав розписку про отримання в позику 12 000 євро. Погоджений сторонами строк повернення позики до 23 січня 2017 року.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач у визначений сторонами строк позику не повернув, дійшов висновку про стягнення з боржника суми боргу в національній валюті гривні по офіційному курсу НБУ станом на день ухвалення рішення.

Висновок суду про наявність підстав для стягнення боргу за договором позики є вірним, однак суд помилково стягнув позику в національній валюті, а тому рішення підлягає зміні в частині визначення валюти стягнення, виходячи з наступних мотивів.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із розписки від 23 січня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12 000,00 євро, тобто в іноземній валюті.

Таким чином, суд першої інстанції помилково зазначив у резолютивній частині судового рішення суму боргу, виражену у національній валюті гривні, тоді як позика надавалась у іноземній валюті євро, і в позовній заяві позивачка просила стягнути суму боргу у розмірі 12 000 євро.

За таких обставин, резолютивну частину рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 3 січня 2020 року в частині визначення валюти, в якій підлягає стягнення боргу, слід змінити, вказавши валюту стягнення євро.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. просив стягнути суму боргу за договором позики у розмірі 12000,00 євро з вираженням її еквіваленту у гривні, однак у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Зважаючи на вищенаведене, при стягненні суми боргу у іноземній валюті відсутня необхідність зазначення її еквівалента у гривні.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вароди Павла Борисовича задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 3 січня 2020 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики від 23 січня 2016 року в розмірі 12000,00 (дванадцять тисяч) євро, 5 000 грн. (пять тисяч гривень) витрат на правничу допомогу, 3282 грн. (три тисячі двісті вісімдесят дві гривні) сплаченого судового збору.

В решті рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 3 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 4923,00 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять три ) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуюча

Судді