ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/554/20 Справа № 206/4295/17 Суддя у 1-й інстанції - Сухорукова А.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедової О.І.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року по цивільній справі окремого провадження за заявою Комунального закладу "Дніпропетровська психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа - ОСОБА_1 про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року лікар-психіатр КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради Вицина В. В. звернулась до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , 1952 року народження, яка проживає на АДРЕСА_1 , до психіатричної лікарні відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на час звернення із заявою про госпіталізацію).

На обґрунтування заяви посилалася на те, що 13 серпня 2017 року о 23 год. 27 хв. ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного стаціонару КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня») Дніпропетровської обласної ради. Відповідно до висновку комісії лікарів хвора агресивна та становить безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року заяву лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради Вициної В. В. задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1 , 1952 року народження, до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 серпня 2017 року о 23 год. 27 хв. на підставі направлення лікаря-психіатра ОСОБА_2 ОСОБА_1 була госпіталізована до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради.

При обстеженні психічного стану хворої ОСОБА_1 14 серпня 2017 року комісією лікарів-психіатрів КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради поставлений попередній діагноз шизофренія, параноїдна форма, параноїдний синдром.

Комісія лікарів дійшла висновку, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Відповідно до заяви сусідів від 15 серпня 2017 року, наданої головному лікарю КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, психічний стан ОСОБА_1 погіршився, вона виявляє агресію до них, внаслідок чого була госпіталізована швидкою психіатричною допомогою.

Звертаючись до суду з заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на час звернення із заявою про госпіталізацію), представник психіатричного закладу посилався на те, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 страждає психічним захворюванням і внаслідок погіршення її психічного стану виявляє небезпеку для оточуючих.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апелянта, з наступних підстав.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України, Законі України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Законі України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актах, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Згідно статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

З огляду на вимоги процесуального закону (статті 279282 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію)) та відповідно до статей 1416 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до частини другої статті 281 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію), особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Суд першої інстанції, надаючи згоду на госпіталізацію ОСОБА_1 у примусовому порядку до психіатричного закладу, послався лише на висновок комісії лікарів-психіатрів КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 14 серпня 2017 року, згідно з яким контакт з ОСОБА_1 формальний, «хвора кричить, щоб її відпустили. Намагається бігти, виривається, нецензурно лається. Себе називає. Стверджує, що всі з неї знущаються: сусіди, лікарі. Негативістична до оточуючих. Дереться. Опирається огляду. Інструкції не виконує. Критика до стану порушена».

Колегія суддів з метою об`єктивності розгляду справи, з`ясування всіх обставин у справі та перевірки доводів апеляційної скарги, з урахуванням рекомендацій Постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року витребувала у КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради медичні документи, які підтверджують, що ОСОБА_1 становить безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, що вона страждає на такий психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусової її госпіталізації у психіатричну лікарню й обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.

На виконання вимог ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради направив на адресу суду додаткові медичні документи стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : копію епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 7475/2017 для долучення до матеріалів справи та медичну карту стаціонарного хворого №№ 7475/2017 для огляду.

Після детального ознайомлення з вищезазначеними документами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, так як наявність у ОСОБА_1 психічного розладу, відмова від добровільного лікування, та вчинення дій, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, свідчать про те, що примусова госпіталізація є доцільною.

Крім того, у судове засідання були викликані для надання пояснень лікарі-психіатри КП «ДБКЛПД» Дніпропетровської обласної ради ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), які також підтвердили, що ОСОБА_1 страждає на психічний розлад та становить безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, що є підставою для примусової її госпіталізації у психіатричну лікарню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом про те, що оскаржуване рішення суду було прийняте на підставі неправдивої інформації, госпіталізована під вигаданим приводом та сфальсифікованим заключенням лікарів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи (висновком комісії лікарів-психіатрів КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 14 серпня 2017 року, який не дійсним не визнаний; копією епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 7475/2017 та медичною картою стаціонарного хворого №№ 7475/2017; показами лікарів-психіатрів). Доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2017року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова