Справа № 161/8496/19
Провадження № 2/161/593/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Камінського Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 в м. Луцьку цивільну справу № 161/8496/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Просить суд визнати за позивачем право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судовий збір та витрати на професійну правову допомогу з підстав, викладених в позовній заяві.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, подали до суду спільну заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомляв, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву.

Розгляд справи проводиться судом на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

22 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а.с. 11).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

01 березня 2011 року, під час перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі, відповідачем ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20). Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), що договір укладено, зокрема, зі згоди дружини покупця - ОСОБА_1 (а.с. 13).

Таким чином, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто відповідачем ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1 .

Внаслідок чого, квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною подружжя, та в рівних частках належить сторонам по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, судом достовірно встановлено, що позивачем та його представником суду взагалі не надано доказів щодо наявності підстав для збільшення частки позивача у майні, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Позивачем взагалі не доведено суду, що відповідач ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

При цьому, судом не приймається до уваги обставина, згідно якої з позивачем проживають двоє спільних з відповідачем неповнолітніх дітей. Оскільки позивач та відповідач спільно проживають за однією адресою, а докази того, що розмір аліментів, які одержують неповнолітні діти - недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування - суду взагалі не подані.

А тому за таких обставин, суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було понесено та документально підтверджено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 703,30 гривень (а.с. 1). При цьому, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі - 1 852,66 гривень.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було понесено та документально підтверджено судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 гривень (а.с. 1). При цьому, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених і документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі - 4 999,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 60, 70-71 СК України, ст. ст.12, 76 - 80, 82, 141, 259, 263 - 265, 268, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 852,66 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 понесені та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 999,80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Ковтуненко