КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/8161/18
Головуючий у першій інстанції - Грегуль О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» Чепіга Д.О. звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 23 вересня 2008 року у розмірі 111 913,55 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та банком було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених відповідачем коштів на погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 01 квітня 2018 року становить 111 913,55 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 7571,05 грн, заборгованості за відсотками за період з 23 серпня 2009 року по 01 жовтня 2017 року - 104 342,50 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 7571,05 грн заборгованості за кредитом та 1762 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а рішення ухвалено за невідповідності висновків суду обставинам справи. Окрім того, апелянт вказує, що оскільки суд першої інстанції встановив факт укладення кредитного договору та надання грошових коштів відповідачу, то місцевий суд не мав жодних правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків по кредиту.

Враховуючи вищевикладене, АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

14 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , відповідно до якого вказано, що суд першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, правомірно дійшов до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають. ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги банку, мотивував своє рішення тим, що у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні між сторонами договору позивач дотримався вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, на яких наполягає позивач. Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення процентів є безпідставними. Однак вказано, що вимоги щодо стягнення тіла кредиту підлягають задоволенню, оскільки відповідач ці кошти отримав та користувався ними, а тому зобов`язаний повернути.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків з боржника на користь банку.

З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанк», відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну карту «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Також в анкеті-заяві вказано, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.11, т.1).

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, а також зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Окрім того, банком також до позовної заяви було долучено довідку про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка передбачає розмір базової відсоткової ставки, пільговий період, розмір комісії, пені та штрафу (а.с.12, т.1).

Разом з тим, вказана довідка сприймається апеляційним судом критично, оскільки не ідентифікує, зокрема, яка особа її підписала. Окрім того, умови кредитування, які визначені у вказаній довідці, суперечать умовам кредитування, які передбачені анкетою-заявою, підписаною боржником ОСОБА_1 , а тому не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні статей 77-79 ЦПК України.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Судом першої інстанції було правомірно встановлено факт того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанк», відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну карту «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Також в анкеті-заяві вказано, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.11, т.1).

Щодо доводів апелянта про наявність правових підстав для стягнення відсотків за кредитом та неустойки, то слід зазначити наступне.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається із анкети-заяви від 23 вересня 2008 року базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору визначена у розмірі 3 % на місяць (а.с.11).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність визначеної процентної ставки в анкеті-заяві від 23 вересня 2008 року.

Враховуючи зазначене, обґрунтованими є доводи позивача щодо визначення процентної ставки в підписаній відповідачем анкеті-заяві.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №136/840/17 (провадження № 61-2518св18).

Разом з тим, наданий розрахунок заборгованості за період з 23 вересня 2008 року по 01 квітня 2018 року містить різні варіації відсоткової ставки, такі як: 30%, 34,80%, 43,20%.

Зазначених умов одностороннього збільшення процентної ставки підписаний між сторонами кредитний договір не містить.

Виходячи із умов кредитування, які підписані відповідачем, та відсутності в матеріалах справи доказів наявності його письмової згоди на збільшення процентної ставки, колегія суддів дійшла висновку, що наведений в розрахунку розмір заборгованості на суму 104 342,50 грн є неправильним, проценти необхідно нараховувати виключно на тіло кредиту за процентною ставкою 3% в місяць.

Разом з тим, матеріалами справи було підтверджено, що відповідачем по справі було подано клопотання про застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). (стаття 257-258ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий строком до серпня 2015 року (оскільки кредитну картку пере випускали) (а.с.134, т.1).

Відтак, у межах строку кредитування до останнього дня вересня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву банком було подано 19 червня 2018 року, а враховуючи положення статті 257 ЦК України, відповідно до якої загальні позовна давність становить три роки, то банк має право на стягнення заборгованості за період з 19 червня 2015 року по 19 червня 2018 року.

Так, банк просив стягнути з ОСОБА_1 відсотки у розмірі 104 342,50 грн за період з 23 серпня 2009 року по 01 жовтня 2017 року.

Разом з тим, з наданого до суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що за вказаний вище період банком було встановлено відсоткову ставку 43,20%, що суперечить відсотковій ставці, які була визначена в анкеті-заяві від 23 вересня 2008 року, яку підписав ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Враховуючи вказані положення закону, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки банк в односторонньому порядку змінив розмір відсоткової ставки, на яку особа не погоджувалась, а матеріали справи не містять розрахунку заборгованості, який зроблено з урахуванням відсоткової ставки у розмірі саме 3%, то вказані вимоги банку задоволенню не підлягають.

Також слід зазначити, що в апеляційній скарзі апелянт просить суд задовольнити вимоги банку щодо стягнення неустойки, проте АТ КБ «Приватбанк» в суді першої інстанції позовних вимог щодо стягнення неустойки не заявляв, а тому й задоволенню останні не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта із посиланнями на положення ст. 1054 ЦК України щодо сплати відсотків за кредитним договором є недоведеними та колегією суддів не приймаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у стягненні відсотків та неустойки за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції та не можуть свідчити про його незаконність.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Криловою Оленою Леонідівною, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв