Справа № 466/5118/17 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/432/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 02 листопада 2017 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и л а:
У липні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ (далі КЕВ) м.Львова звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кімнат №126 та АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у квітні 1997 року відповідачу ОСОБА_1 на підставі листа голови житлової комісії штабу Прикарпатського військового округу від 09.04.1997 року за рішенням директора на той час гуртожитку штабу Прикарпатського військового округу на склад сім`ї з чотирьох осіб надано можливість тимчасового проживання у гуртожитку, що належить до житлового фонду Міністерства оборони України, однак, ордер на вказане жиле приміщення гуртожитку не видавався, а тому відповідачі займають його без законних на те підстав і підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 02 листопада 2017 року, з урахуванням додаткового рішення суду від 15 лютого 2018 року, позов КЕВ м.Львова задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з кімнат №126 та АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь КЕВ м.Львова 1600 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , просять його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову КЕВ м.Львова відмовити.

Свої доводи апелянти обґрунтовують тим, що спірні приміщення набули статусу «гуртожиток» лише у 2016 році відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №174 від 27.10.2016 року, як повідомляє Західне територіальне квартирно-експлуатаційне управління листом №303/23/2/437/82 від 08.02.2017 року, а відповідачі проживали у спірних приміщеннях з 1997 року на підставі рішення командування Прикарпатського військового округу та житлової комісії штабу ПрикВО, тому мотивація необхідності для вселення в спірні приміщення у 1997 році на підставі наявності ордера безпідставна.

Крім того, зазначають, що рішення командування Прикарпатського військового округу та житлової комісії штабу ПрикВО первинне (правовстановлююче), а ордер на зайняття житлової площі документ вторинний.

Звертають увагу, що в силу вимог ст.129 ЖК УРСР, обов`язок видачі ордеру покладений на власника (розпорядника) житла, який він видає на підставі відповідного рішення.

Наголошують, що вони вселились у спірні приміщення на підставі рішення уповноваженого органу і з 1997 року проживають у них без ордеру, про який ніхто навіть не згадував, і вважають, що їх не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, оскільки вони є ветеранами військової служби і строк вислуги становить 25 років.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача повторно не з`явився, повторно подавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці, однак, колегія суддів відмовила у задоволенні цього клопотання, визнавши причини неявки сторони позивача в судове засідання неповажними, інші учасники справи, окрім представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Новінського О.О., також не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 має військове звання старшого прапорщика і був звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» частини шостої (за станом здоров`я) відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командира СВЗСУ №255-ПМ від 19.12.2011 року, виключений зі списків особового складу наказом командувача ЗахОК №8 від 18.01.2012 року (а.с.60).

Проходив військову службу з 14.07.1986 року, зокрема, з 15.04.1992 року по 06.06.1992 року в розпорядженні командуючого Прикарпатського військового округу (далі ПрикВО), з 06.06.1992 року по 12.09.1994 року у в/ч НОМЕР_1 , а з 12.09.1994 року по 19.09.1996 року у в/ч НОМЕР_2 (м.Яворів Львівської області), з 19.09.1996 року по 02.01.1998 року ПрикВО (м.Львів), з 02.01.1998 року по 25.12.2009 року ЗахОК (м.Львів).

Листом №55/234 від 09 квітня 1997 року голова житлової комісії штабу ПрикВО підполковник ОСОБА_6 , з посиланням на спільне рішення командування та житлової комісії штабу ПрикВО, звернувся до директора гуртожитку штабу ПрикВО, в якому просив розмістити у гуртожитку для тимчасового проживання в кімнатах №126/128 старшого прапорщика ОСОБА_7 в складі сім`ї з чотирьох осіб (а.с.3).

Згідно з довідкою Ф-2, виданою КЕВ м.Львова №641 від 29.07.2016 року, ОСОБА_1 з 01.12.2003 року разом із членами своєї сім`ї зареєстрований та проживає в гуртожитку по АДРЕСА_2 у двох кімнатах, житловою площею 39,2 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м., зі спільною кухнею та спільними комунальними вигодами (а.с.4, 21).

Відомостей про наявність іншого постійного місця проживання відповідача ОСОБА_1 та/або отримання ним службового житла під час служби в ЗС України в матеріалах справи немає і на такі обставини позивач у своєму позові не покликається.

Ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 є ветераном військової служби (а.с.22) і має вислугу 25 років у ЗС України (а.с.69), позивач не заперечує.

Згідно зі статтею 127 ЖК УРСР в редакції, чинній на момент прийняття рішення щодо вселення відповідачів у спірне жиле приміщення, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Статтею 128 цього Кодексу передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст.129 ЖК).

Статтями 125, 132 ЖК України у чинній редакції визначено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку (службове жиле приміщення), не менше як десять років, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс у результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що відповідачі вселились у спірне жиле приміщення без ордеру, який є єдиною підставою для вселення.

Однак, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що відповідачі вселились у спірне жиле приміщення гуртожитку не самоправно, а на підставі дозвільних документів спільного рішення командування та житлової комісії штабу ПрикВО, відтак, не повинні відповідати за дії посадових осіб, які їм дозволили вселитись в жиле приміщення без ордеру та/або своєчасно не видали його.

Відсутність самоправності зі сторони відповідачів підтверджується й тією обставиною, що, незважаючи на відсутність ордеру, як єдиної підстави для вселення, відповідачі були зареєстровані в спірному жилому приміщенні і проживають у цьому приміщенні вже понад 20 років і власник житла протягом такого тривалого періоду часу не ставив перед ними вимогу про виселення.

Отже, за відсутності ознак самоправності зайняття жилого приміщення, відсутні й, відповідно, правові підстави, передбачені ст.ст.109, 116 ЖК України, для виселення відповідачів із спірного жилого приміщення без наданя іншого.

Окрім того, необхідно враховувати, що відповідач ОСОБА_1 був забезпечений спірним жилим приміщенням на склад своєї сім`ї під час проходження військової служби в ЗС України і його вислуга становить 25 років, а тому відповідно до ст.ст.132, 125 ЖК України, відноситься до категорії осіб (звільнених працівників, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації більше 10 років), яких не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення.

Відомостей про отримання відповідачем ОСОБА_1 під час проходження служби в ЗС України іншого жилого приміщення, як службового житла, в матеріалах справи немає.

Отже, з урахуванням встановлених і наведених вище обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення не відповідає критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, а також суперечить наведеним вище нормам ЖК України, а тому оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду, яке є невід`ємною його частиною, підлягають скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову КЕВ м.Львова про виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення кімнат №126, АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову за наслідками апеляційного розгляду справи та, відповідно, задоволенням апеляційної скарги, з позивача у користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1760 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 02 листопада 2017 року та додаткове рішення суду від 15 лютого 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з кімнат АДРЕСА_3 , без надання іншого жилого приміщення відмовити.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова у користь ОСОБА_1 1760 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.