ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1334/20 Справа № 202/1992/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- відхилено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-банк» про стягнення заборгованості скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу передано в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість за кредитним договором № від 28 травня 2006 року, яка станом на 29 листопада 2013 року склала 1437,70 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. ІД, ) судові витрати по справі у розмірі 14 грн. 38 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», просить скасувати заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.05.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник: АТ КБ ПриватБанк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику строковий кредит у розмірі 1437 грн. 70 коп. на споживчі цілі на строк 12 місяців, з терміном повернення кредиту до 27 травня 2007 року включно та сплатою процентів у розмірі 2,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 23 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 130 грн. 70 коп. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 23 по 28 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 159 грн 18 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт).

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом позичальника в заяві.

Відповідно до пункту 6.1. цих Умов у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1,25 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочення, але не менше 1 грн.

Пунктом 6.3. Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів з будь-якого з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн та 5 % від суми заборгованості.

У пункті 6.6. Умов указано, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в 5 років.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № KGH3RX02471050 від 28.05.2006 року станом на 29.11.2013 року виникла заборгованість у розмірі 47984,66 грн., а саме: 1437,70 грн. заборгованість за кредитом, 14492,93 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 276 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 29016,86 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. пеня (фіксована частина), 2261,17 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, у кредитному договорі від 28.05.2006 року відсутні відомості про розмір комісії та неустойки, а надані Умови підписані лише головою ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_2 .

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у кредитному договорі домовленості сторін про сплату комісії та неустойки, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про процентну ставку за кредитом, сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги, що є необґрунтованими висновки суду першої інстанції, щодо відсутності погодженої відповідачем відсоткової ставки в договорі та посилання виключно на Умови та правила надання банківських послуг суперечать матеріалам справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в справі що розглядається в першу чергу потребує доказування наявність кредитних відносин і обов`язок по доказуванню цієї обставини лежить саме на позивачеві.

Разом з тим, аналізуючи умови кредитування за кредитним договором №KGH3RX02471050 від 28.05.2006 року, а саме те, що в заяві визначена відсоткова ставка у розмірі 2% на місяць на суму залишку заборгованості, а при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Баку відсотки за користування кредитом в розмірі 11,77% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, апеляційний суд враховує, що вони є відмінними з відсотковою ставкою, яка зазначена у наданому банком розрахунку заборгованості за період з 28.05.2006 року по 29.11.2013 року, де процентна ставка поточна зазначена 24%, а процентна ставка прострочена 141,22% .

А тому, наданий на підтвердження позовних вимог розрахунок заборгованості в частині нарахованих відсотків з 28.05.2006 року по 29.11.2013 року є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи.

Твердження апелянта, що відсутність підпису боржника на Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифах не свідчить про їх непогодження, так як, позичальник з ними ознайомився і погодив підписавши Заяву, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича