Справа № 521/8027/20
Номер провадження 2/521/2593/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Лічмана Л.Г.

при секретарі Тимофієнко Н.М.,

за участю представника позивача адвоката Кириленка А.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Довга, 88, корп. А) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

21.05.2020 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_4 з позовною заявою, у якій просила: визнати незаконним та скасувати наказ Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - КП «МПРС») від 21.04.2020 р. № 236-к про звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача сектору розвитку Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», поновити її на зазначеній посаді, стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.04.2020 р. до дати ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказує про наступне.

Наказом директора КП «МПРС» від 06.06.2016 р. ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду завідуючого сектору розвитку. Позивач має відповідну кваліфікацію та 20-річний стаж роботи у морській галузі, працювала на посадах провідного економіста фінансово-економічного управління, провідного інженеру відділу технічної експлуатації служби флоту. Наказом від 17.02.2020 р. КП «МПРС» виведено з 17.04.2020 р. зі штатного розпису 38 посад, у тому числі і посаду позивача. 19.02.2020 р. ОСОБА_4 вручено попередження про вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. 21.04.2020 р. наказом КП «МПРС» позивача звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає це звільнення незаконним. КП «МПРС» не запропонувало позивачу іншу роботу відповідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, однак посади, які могла отримати позивач на підприємстві були наявні. Вакантні посади було запропоновано лише 15.04.2020 р., які не відповідають кваліфікації, освіті та досвіду позивача. Позивач надала згоду на переведення на будь-яку з запропонованих посад, однак все одно її було звільнено, що суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 р. у справі № 800/538/17, а також постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 466/7604/17, постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 р. у справі № 6-40сц15, від 25.05.2016 р. у справі № 6-3048цс15. Підприємство не зверталося до Профспілки з письмовим повідомленням. Починаючи з 10.01.2020 р. в КП приймалися нові працівники. Листом від 21.04.2020 р. Професійна спілка працівників КП «МПРС» повідомила директора про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_4 . Підставою для винесення наказу про скорочення штату працівників був лист Державної служби морського та річкового транспорту України від 10.01.2020 р. При цьому, у фінансовому плані КП «МПРС» не передбачено скорочення витрат на працю. Вказаний лист містив рекомендаційний характер та не може бути підставою для скорочення штату та вивільнення працівників. На переконання позивача на підприємстві проведені штучні скорочення штату певних працівників. Позивач обґрунтовує спричинену їй моральну шкоду тим, що вона змушена була звертатися до профспілкового органу для відновлення свого порушеного права, що оцінено у 5000 грн. Звільнення позивача без додаткових пояснень навіть за наявності її згоди на іншу посаду позивач оцінила у 5000 грн. Незаконне звільнення погіршило не тільки життя позивача, а і її матері, що оцінено у 10000 грн. Без попередження у позивача було відключено мобільний службовий зв`язок, що оцінено у 3000 грн. Позивача було виключено зі складу Інвестиційно-технічної ради КП «МПРС», секретарем якої вона була з червня 2016 р., що оцінено у 5000 грн. Позивач працювала на підприємстві 8 років, не мала дисциплінарних стягнень, нагороджувалася грамотами та подяками. Крім того, звільнення відбулось у період пандемії коронавірусу та оголошеного карантину, що призвело до погіршення соціального та морального стану, рівня забезпечення. Таким чином загалом розмір завданої моральної шкоди оцінено у 30000 грн.

Згідно пояснень представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» Дрозда А.О. зазначено, що 14.02.2020 р. утворена Професійна спілка працівників казенного підприємства «МПРС», головою якої призначено ОСОБА_3 і членом якої є ОСОБА_4 . Про утворення профспілки повідомлявся керівник КП ОСОБА_5 листом від 17.02.2020 р. вих. № 1. Обставини, що передували звільненню ОСОБА_4 визначені тим, що після поновлення на посаді директора КП ОСОБА_5 24.12.2019 р. ним проявлено агресивну поведінку по відношенню до колективу. Звільнено 35 працівників, що складає 10 % від загальної чисельності працівників, що є масовим звільненням. Після вручення ОСОБА_4 попередження, вона звернулася до Профспілки за захистом своїх прав. Профспілка звернулась з листом до директора КП «МПРС» щодо порушення законодавства, однак відповіді не отримано. КП «МПРС» не подавало звітності про заплановане масове вивільнення. Відповідачем порушено ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». ОСОБА_4 , не пропонувались інші вакантні посади на підприємстві та звільнено всупереч її згоди на переведення. У період з 17.02.2020 р. по 21.04.2020 р. здійснено прийом нових працівників, які відповідають кваліфікації позивача, зокрема ОСОБА_6 на посаду фахівця служби флоту та ОСОБА_7 на посаду економіста. Позивача звільнено без попередньої згоди профспілки.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача КП «МПРС» у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на наступне.

КП «МПРС» для забезпечення виконання покладених функцій, прийнято наказ від 17.02.2020 р. в тому числі про виведення зі штатного розпису посаду завідувача сектору розвитку, яку займала ОСОБА_4 19.02.2020 позивача попереджено про звільнення та 15.04.2020 р. їй було надано список вакантних посад. При цьому, ОСОБА_4 вказала про згоду на переведення на будь-яку посаду, без зазначення цієї посади та не подання жодної заяви про її переведення зі списку запропонованих посад, чим фактично відмовилась від переведення. 21.04.2020 р. позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, однак посада ОСОБА_4 була одна, а тому не мала переважного права на залишення на роботі. Така позиція висловлена в постанові КЦС ВС від 01.07.2020 р. у справі № 385/118/18, від 27.05.2020 р. у справі № 229/267/18, від 19.11.2019 р. у справі № 296/869/18. Позивач попереджалась про наступне вивільнення за 2 місяці. На момент попередження про звільнення позивача, у відповідача були відсутні вакансії, які б можна було запропонувати ОСОБА_4 згідно її освіти, кваліфікації та досвіду, а тому КП «МПРС» не порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Утворення на підприємстві вакантних посад у період з 19.02.2020 р. по 21.04.2020 р. не підтверджено. Посада фахівця в службі флоту, провідного інженера служби флоту, провідного інженера служби флоту, дві посади у відділі економічного планування та прогнозування не були вакантними. Вивільнення працівників не мало масового характеру, а тому був відсутній обов`язок доводити до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. ОСОБА_4 вибула з членів профспілки працівників КП «МПРС», на адресу підприємства у період з 13.02.2020 р. по 21.04.2020 р. не надходило жодного документа про членство ОСОБА_4 в інших профспілкових організаціях. Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. Твердження про штучне скорочення штату працівників не відповідає дійсності. В обґрунтування завданої моральної шкоди позивачем не надано жодного доказу.

У наданій суду відповіді на відзив ОСОБА_4 вказала про наступне. Лист ДС морського та річкового транспорту від 10.01.2020 р. не містив норм права та носив лише інформативний характер, що свідчить про те, що не може бути підставою для скорочення штату та звільнення працівників. Крім того, наказ від 17.02.2020 р. № 116-н мав штучний характер. Позивач погодився на переведення на будь-яку посаду, однак всупереч цьому її було звільнено. Переведення на іншу посаду можливе без відповідної форми заяви. Позивачу не було запропоновано всі наявні на підприємстві посади. При цьому прийнято ОСОБА_6 з 27.02.2020 р., ОСОБА_8 з 23.03.2020 р. та ОСОБА_7 з 08.04.2020 р. Чинним законодавством не передбачено бронювання посад за працівниками, а тому заперечення відповідача щодо подання заяв названими особами на зайняття вакантних посад є суперечливими. Щодо повідомлення профспілкової організації, то звернення відповідача з відповідним листом не містить посилання на скорочення посади позивача. Вивільнення було масовим, однак така інформація не була надана центру зайнятості. Відповідача повідомлено про участь ОСОБА_4 у профспілці шляхом направлення відповідного листа на офіційну адресу електронної пошти керівника КП «МПРС» ОСОБА_5 , що підтверджено прінтскріном відправлень поштової скриньки.

У поясненнях щодо відзиву на позовну заяву представника третьої особи містяться аналогічні заперечення, що зазначені у відповіді на відзив позивача.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив про наступне. Прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису є виключною компетенцією відповідача. Міркування позивача про підстави, законність та правильність прийняття наказу від 17.02.2020 р. № 116-н не мають відношення до предмету спору. Позивач не могла бути влаштована на жодну з запропонованих посад, враховуючи відсутність у неї відповідної кваліфікації та досвіду. Серед 36 працівників, прийняті КП 31 працівник це моряки, які працюють за контрактами, які переукладаються кожні 3-6 місяців. Посада, на яку прийнято ОСОБА_6 не була вакантною, оскільки її прийнято на посаду жінки, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Болтьонкова 27.01.2020 надала заяву про переведення, у зв`язку з чим вона прийнята на посаду за переведенням. ОСОБА_7 має дитину інваліда та, на відміну від позивача, є магістром з економіки підприємства. ОСОБА_9 , ОСОБА_10 прийнятий на посаду, яку не могла обіймати позивач. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є працівниками КП «МПРС» та були переведені на зазначені посади, їх переведення здійснено до внесення змін до штатного розпису. На підприємстві не було масового звільнення. Профспілка працівників КП «МПРС» не є представником трудового колективу та не легалізована у встановленому законом порядку. Надсилання листа електронною поштою не є належним доказом направлення та отримання. Зміст прінтскріну екрана монітора є електронним доказом та суперечить ст. 100 ЦПК України. Моральна шкода не підтверджена належними доказами.

У запереченнях на пояснення третьої особи представник відповідача підтвердив неотримання листа профспілкової організації з посиланням на правовий висновок Верховного суду у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 568/879/17.

У додаткових поясненнях представника відповідача КП «МПРС» зазначено, що на підприємстві діє єдина профспілка, а саме Професійнваа спілка працівників морської пошуково-рятувальної служби, яка є первинною. ОСОБА_4 вибула з її членів, відомосей про її прийняття до іншої профспілки не надходило. Відносно голови Профспілки працівників КП «МПРС» на розгляді у Київському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження. У зв`язку з поданням недостовірних документів для державної реєстрації профспілки.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 р. клопотання представника позивача адвоката Кириленка А.В. про витребування доказів задоволено, витребувано від Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» такі відомості: 1) надати належним чином засвідчені копії списків всіх вакантних посад в КП «МПРС» з 10.01.2020 року по 19.06.2020 року; 2) надати інформацію про кількість прийнятих, звільнених та переведених з 10.01.2020 року по 19.06.2020 року працівників КП «МПРС», із зазначенням посад; 3) надати належним чином засвідчену копію штатного розпису КП «МПРС» станом на 10.01.2020 року, 18.02.2020 року, 21.04.2020 року, 19.06.2020 року; 4) надати інформацію про всі посади, введені до штатного розпису КП «МПРС» за період з 10.01.2020 по 19.06.2020 та належним чином засвідчені копії відповідних наказів КП «МПРС». Крім того, витребувано від Південного управління у м. Одесі ГУ ДПС в Одеській області наявні відомості щодо: 1) чи подавались Казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» (код ЄРДПОУ: 38017026) до Південного управління у м. Одесі ГУ ДПС в Одеській області Повідомлення про прийняття працівників на роботу у період з 10 січня 2020 року по 19 червня 2020 року включно; у разі подання, надати належним чином завірені копії відповідних документів; 2) надати інформацію стосовно кількості прийнятих Південним управлінням у м. Одесі ГУ ДПС в Одеській області Повідомлень про прийняття працівників на роботу до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» у період з 10 січня 2020 року по 19 червня 2020 року включно із зазначенням відповідних посад.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.08.2020 р. клопотання представника позивача адвоката Кириленка А.В. про витребування доказів задоволено, витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином завірені копії поданих Казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» документів, а саме: Таблиця 5. Відомостей про трудові відносини осіб та період проходження військової служби за січень 2020 року, лютий 2020 року, березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до п. 2.1 Статуту КП «МПРС», Підприємство створене з метою забезпечення сталого функціонування та подальшого розвитку національної системи пошуку і рятування на морі на виконання публічно-правових функцій держави Україна щодо здійснення операцій з пошуку і рятування людського життя на морі у відповідності з міжнародними догвоорами, стороною яких є Україна.

Відповідно до п. 5.1.3 Статуту КП «МПРС», підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З диплому серії НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , та додатку до диплома вбачається, що ОСОБА_4 закінчила Одеський державний морський університет за спеціальністю «Організація перевезень і чергувань на морському транспорті». Рішенням державної екзаменаційної комісії від 30.05.1997 р. їй присвоєно кваліфікацію спеціаліста: інженер з експлуатації морського транспорту. (т. 1 а.с. 55-57)

Відповідно до наказу від 02.06.2016 р. № 102-к ОСОБА_4 прийнята на посаду завідувача сектору розвитку КП «ММПРС», що підтверджується записом у її трудовій книжці серії НОМЕР_3 . (т. 1 а.с. 47)

Згідно наказу директора КП «МПРС» від 17.02.2020 р. № 116-н від 17.02.2020 р. «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС», яким, в тому числі, прийнято рішення з 17.04.2020 року вивести із штатного розпису КП «МПРС» сектор з розвитку та, зокрема, посаду завідувача сектору розвитку, яку займала ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 13-15)

19 лютого 2020 року ОСОБА_4 попереджена про те, що відповідно до наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 р. № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису» КП «МПРС» посада завідувача сектору розвитку, яку вона обіймає, виводиться зі штатного розпису і позивачка підлягає вивільненню відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України. (т. 1 а.с. 16)

15 квітня 2020 року ОСОБА_4 було надано список вакантних посад КП «МПРС», про отримання якого нею поставлено особистий підпис. Позивачка на вказаному списку зазначила, що згодна на переведення на будь-яку із запропонованих посад, серед яких значаться: програміст системний (посада для особи з обмеженими можливостями), моторист 1 класу матрос 1 класу, моторист 1 класу, начальник МРПЦ м. Бердянськ. (т. 1 а.с. 18)

Згідно рапорту начальника відділу управління персоналом КП «МПРС» Терлецької С. від 17.04.2020 р. ОСОБА_4 не відповідає ні одній із запропонованих посад, не може бути переведена та підлягає звільненню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. (т. 3 а.с. 53)

21 квітня 2020 року відповідно до наказу КП «МПРС» № 236-к позивачку було звільнено з посади завідувача сектору розвитку у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення вказано наказ КП «МПРС» від 17.02.2020 р. № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» та попередження ОСОБА_4 від 19.02.2020 р.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнаня незаконним та скасування Наказу про звільнення ОСОБА_4 , поновлення її на займаній посаді, суд керувався наступним.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Судом враховано, що обов`язок з доведення виконання вимог щодо порядку вивільнення зобов`язаний покладається саме роботодавця. Покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу у зазначених правовідносинах сторону, суперечитиме принципам справедливості та верховенства права.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Щодо видання наказу про скорочення штату.

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Таким чином, прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису є компетенцією відповідача та є складовою права на управління діяльністю підприємством.

Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Така правова позиція щодо застосування норм матеріального права в тотожних правовідносинах викладена в Постанові КСЦ ВС від 08.04.2020 у справі № 756/10727/16, постанові КСЦ ВС від 07.08.2019 у справі № 367/3870/16-ц.

Підстави, законність, передумови та правильність прийняття наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» не є предметом спору у справі.

Таким чином суд не враховує доводи ОСОБА_4 з питань підстав та передумов видання цього наказу, його обґрунтування, оскільки ці питання виходять за межі позовних вимог та не є предметом спору, а тому не потребують надання їм відповідної оцінки.

Щодо запропонованих та вакантних посад.

ОСОБА_4 у позовній заяві вказує на те, що 15 квітня 2020 року їй було надано список вакантних посад КП «МПРС», серед запропонованих посад значиться: програміст системний (посада для особи з обмеженими можливостями), моторист 1 класу матрос 1 класу, моторист 1 класу, начальник МРПЦ м. Бердянськ. (т. 1 а.с. 18)

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Позивач вказує, що жодна з зазначених посад не відповідає її освіті, досвіду та кваліфікації. Ця обставина визнається сторонами, не підлягає доказуванню та оцінці судом.

Щодо прийняття на роботу інших працівників

В період з 18.02.2020 по 21.04.2020 КП «МПРС» приймались працівники на відповідні посади. Серед зазначених 36 працівників, 31 працівник - це моряки, які працювали на підприємстві та з ними були переукладені контракти в цей період.

ОСОБА_4 не могла бути працевлаштована на посади плавскладу КП «МПРС». оскільки не відповідає кваліфікаційним вимогам та у неї відсутня відповідна освіта і досвід.

Окрім цього, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були працівниками КП «МПРС» та відповідними наказами переведені на зазначені посади. Переведення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 здійснювались до прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису та видання наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС».

Відповідно до довідки щодо прийняття на роботу у період з 17.02.2020 р. по 21.04.2020 р. у зазначений період прийнято 36 працівників, серед яких ОСОБА_6 , - фахівець служби флоту (строковий трудовий договір на період декретної відпустки), ОСОБА_8 інспектор відділу документального забезпечення та контролю (мати одиначка, переведена з філії «Чорноморська філія» КП «МПРС», ОСОБА_7 - економіст 1 категорії відділу економічного планування та прогнозування.

Згідно довідки щодо прийняття, звільнення та переведення працівників КП «МПРС» за період з 17.02.2020 р. по 21.04.2020 р., виданої начальником відділу управління персоналом ОСОБА_14 , у зазначений період було прийнято 36 працівників, звільнено 45 працівників, переведено 14 працівників. У цій довідці зазначено про прийняття на роботу економіста 1 категорії відділу економічного планування та прогнозування. (т. 1 а.с. 157-158, т. 2 а.с. 85-86)

Прийняття ОСОБА_6 на роботу здійснено наказом № 28-к від 23.01.2020 р., тобто до прийняття наказу від 17.02.2020 р. і тому не береться судом до уваги, оскільки здійснено поза межами періоду надання попредження позивачу та її звільнення. (т. 3 а.с. 116)

Прийняття на роботу ОСОБА_8 здійснено на підставі наказу № 169-к від 20.03.2020 р. Зазначеним наказ безпосередньо передбачено, що її прийнято на посаду документального забезпечення та контролю з 23.03.2020 р. за переведенням з філії «Чорноморська філія» КП «МПРС» на підставі заяви від 27.01.2020 р. Надаючи оцінку прийняттю ОСОБА_8 , суд приймає зауваження відповідача, що ця посада не була вакантною та зайнята цією особою за переведенням.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Згідно наказу № 208-к від 07.04.2020 р. на посаду економіста 1 категорії відділу економічного планування та пронозування з 08.04.2020 р. з випробувальним терміном 3 місяці прийнято ОСОБА_7 . Підставою для прийняття цього наказу значиться заява ОСОБА_7 від 10.02.2020 р.

З аналізу трудової книжки ОСОБА_7 серії НОМЕР_4 вбачається, що до прийняття її на зазначену посаду вона працювала у ПУАТ «Фідобанк» до 18.01.2019 р. З 29.01.2019 р. по 21.01.2020 р. згідно наказу від 29.01.2019 р. ОСОБА_7 перебувала на обліку Дарницької районної філії Київського міського центру зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю.

Наказ № 208-к від 07.04.2020 р. не містить посилання на переведення ОСОБА_7 на займану посаду, а вважається її фактичним прийняттям на роботу.

Відповідно до довідки відділу кадрів ВАТ «Українське Дунайська пароплавство» від 08.05.2002 р. № ОК/3934 ОСОБА_4 працювала на посаді економіста І категорії сектора економічних розрахунків відділу контейнерних первезень служби експлуатації морського флоту з 17.12.1998 р. (наказ № 273 від 17.12.1998 р.) по 11.01.1999 р. (наказ № 310 від 30.12.1998 р.) Аналогічні відомості містяться у трудовій книжці ОСОБА_4 (т.1 а.с. 33, 48)

Трудова книжка ОСОБА_4 містить також записи від 02.02.2012 р., вчинені КП «МПРС», з яких вбачається, що ОСОБА_4 прийнята на посаду провідного економіста економічного відділу фінансово-економічної служби згідно наказу від 02.02.2012 р. № 88-к. В подальшому, згідно наказу від 28.09.2012 р. № 320-н ОСОБА_4 переведена на посаду провідного економіста планово-економічного відділу фінансово-економічної служби. Згідно наказу № 24-к від 17.01.2013 р. позивача переведено на посаду провідного економіста відділу економічного прогнозування фінансово-економічного управління. У зв`язку з переведенням ОСОБА_4 до філії «МПРС» ДП «Адміністрація морських портів України згідно наказу від 29.11.2013 р. № 526-к її було звільнено на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Також трудова книжка містить запис від 01.12.2013 р. про прийняття позивача на посаду провідного економіста фінансово-економічного відділу за переведенням з КП «МПРС» згідно наказу від 29.11.2013 р. № 25-к.

Отже, посада, на яку було призначено ОСОБА_7 була вакантною та її не запропоновано ОСОБА_4 . Вказана обставина свідчить про порушення трудових прав позивача.

Суд критично оцінює доводи представника КП «МПРС» з приводу наявності у ОСОБА_7 кваліфікації магістра економіки підприємства, а також дитини з інвалідністю. У відповідача не було жодних підстав для порівняння ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Позивачка була працівником КП «МПРС» та мала першочергове право на переведення на цю посаду у зв`язку зі скороченням її посади. Лише відмова ОСОБА_4 від переведення мала б своїм наслідком вважати посаду економіста 1 категорії відділу економічного планування та пронозування вакантною та такою, на яку можливо прийняти нового працівника.

Так, згідно п. 1 1. Класифікатора професій, ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 , визначено, що національний класифікатор України «Класифікатор професій» (далі - КП) розроблено на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 04.05.93 року N 326 "Про Концепцію побудови національної статистики України та Державну програму переходу на міжнародну систему обліку і статистики". Робота - певні завдання та обов`язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою. Кваліфікація - здатність виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи. У дипломі спеціаліста (молодшого спеціаліста) чи іншому документі про професійну підготовку кваліфікація визначається через назву професії (інженер-механік, економіст, токар, секретар-стенографіст тощо). Професія - здатність виконувати подібні роботи, які вимагають від особи певної кваліфікації. Робота є статистичною одиницею, що класифікується відповідно до кваліфікації, необхідної для її виконання. Кваліфікація визначається рівнем освіти та спеціалізацією. Необхідний рівень освіти досягається завдяки реалізації освітніх, освітньо-професійних та освітньо-наукових програм підготовки і має в цілому відповідати колу та складності професійних завдань та обов`язків. Спеціалізація пов`язана як з необхідною галуззю знань, використовуваними інструментами чи устаткуванням, так і з продукцією, яка виробляється, або надаваними послугами і відповідає певною мірою деталізованому колу професійних завдань та обов`язків. Структурно КП складається із кодів та назв класифікаційних угруповань (розділів, підрозділів, класів, підкласів та груп професій).

Згідно відповіді ГУ ПФУ України від 27.08.2020 р. № 1500-0602-7/60758 зазначено про трудові відносини осіб в КП «МПРС», де за квітень 2020 р. наявна інформація про прийняття з 08.04.2020 р. на посаду економіста 1 категорії, код класифікатора професій 2441.2, № 90 від 08.04.2020 р., ЗКППТР 25351 ОСОБА_7 . Також наявні відомості про звільнення ОСОБА_4 з 21.04.2020 р. з посади завідувач сектору, код класифікатора професій 1229.1, № 60 від 21.04.2020 р., ЗКППТР 23932 (позначення 2441.2 за класифікатором професій «Економісти», позначення 1229.1 начальник (завідувач) підрозділу).

ОСОБА_4 тривалий час працювала на посаді економіста в пілприємствах річного та морського флоту, в тому числі і на КП «МПРС». Щодо ОСОБА_4 , як економіста, не виявлена невідповідность займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, яка б перешкоджала продовженню даної роботи.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не виконано належним чином вимоги трудового законодавства щодо гарантування права громадянина на працю та сприяння збереженню роботи, оскільки у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, позивачу в день повідомлення про скорочення посади, яку він займав, та протягом часу до моменту звільнення не було запропоновано усі вакантні посади відповідно до штатного розкладу, яким за усіма ознаками та вимогами позивач відповідав: за відповідною професією чи спеціальністю, а також з врахуванням його досвіду роботи.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача, що позивача, який не подав заяву про переведення на вакантну посаду, звільнено з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки вжиття заходів для працевлаштування працівника, який погодився на запропоновані вакантні посади, є обов`язком роботодавця.

Щодо згоди профспілки.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), пункти 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 та 3 статті 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Листом КП «МПРС» від 10.10.2019 № 41/580-19 Голові Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби ОСОБА_15 було повідомлено про заплановані заходи щодо скорочення та оптимізації невиробничих, адміністративних та інших ат, оптимізації організаційної структури підприємства та внесення змін до штатного пису, в тому числі щодо скорочення штату працівників із зазначення відповідних _ уктурних підрозділів та повідомлено, що вивільнення працівників не буде масовим.

У КП «МПРС» з 01.03.2012 року створено Професійну спілку працівників Морської пошуково-рятувальної служби, яка здійснює свою діяльність і по сьогоднішній день, вона легалізована в установленому чинним законодавством порядку, між трудовим колективом в особі Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби та підприємством укладено колективний договір відповідно до вимог Статуту МПРС» та чинного законодавства.

Відповідно до п. 2.2.9. Статуту Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби, одним із завдань профспілки є надання згоди або відмова у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом профспілки.

13.02.2020 ОСОБА_4 подано заяву про вибуття із членів Професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби. На адресу підприємства до 21.04.2020 р. документів щодо її членства в інших профспілках, у відповідача були відсутні підстави отримання згоди у Профспілки на звільнення.

Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», головою якої є ОСОБА_3 , не була представником даного колективу КП «МПРС» на час звільнення ОСОБА_4 , оскільки не була легалізованою в установленому чинним законодавством порядку шляхом належного повідомлення підприємства..

Посилання позивача на наказ Міністерства юстиції України від 06.08.2020 №2055/7 не спростовує факт неналежного виконання статті 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» про відсутність легалізації та повідомлення роботодавця про своє існування профспілкою, а лише стосується процедури здійснення державної реєстрації юридичної особи, яка відбулася 14.05.2020 після звільнення ОСОБА_4 .

Посилання позивачки та 3 особи на те, що ОСОБА_3 були надіслані листи на адресу директора В «МПРС» ОСОБА_5 не приймаються судом до уваги.

Знімки змісту екрану монітора (скріншот з електронної пошти ОСОБА_3 ) не є належними та допустимими електронними доказами у розумінні статті 100 ЦПК України, оскільки зі змісту знімку екрана монітора наданого третьою особою як доказ у справі не вбачається зміст та текст вкладення та не підтверджується факт направлення та отримання повідомлення. Також третьою особою не надано оригіналу зазначеного доказу.

У разі ненадання стороною оригіналу попередньо наданої паперової копії електронного казу - знімку вмісту екрана монітора та поставлення іншою стороною у справі під сумнів відповідність таких копій оригіналу - судом не мають братись до уваги надані паперові копії цього доказу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 568/879/17.

Таким чином, посилання позивачки ненадання згоди Профспілкою працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на її звільнення є безпідставними.

Посилання позивача на роз`яснення Мінюсту від 25.01.2011 «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» не відносяться до предмету спору, оскільки воно стосується ліквідації або реорганізації підприємства, установи,

організації.

ОСОБА_4 входила в ініціативну групу працівників підприємства, які вибули зі складу існуючої профспілкової організації і утворювали нову профспілку на підприємстві. Такі дії свідчили про намір ОСОБА_4 та інших осіб захищати свої трудові права, в тому числі від неправомірних дій керівництва КП «МПРС». Про це було відомо директору КП. Тому, при прийнятті рішення про поновлення на роботі ОСОБА_4 , судом також враховується, що однією з обставин для скорочення посади позивачки була її позиція щодо створення на підприємстві нової профспілкової організації.

На підприємстві не було масового вивільнення працівників в розумінні ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», а отже у КП «МПРС» відсутній обов`язок доводити до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників відповідно до вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України.

Таким чином, на підставі викладеного суд дійшов до висновку, що звільнення позивачки відбулося з порушення норм трудового законодавства. Тому суд визнає незаконним та скасовує наказ Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 21 квітня 2020 року № 236-к про звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача сектору розвитку КП «МПРС» та поновлює ОСОБА_4 на посаді завідувача сектору розвитку Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба»

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 235 КЗпП України, при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. В даному випадку поновлення ОСОБА_4 на посаду завідувача сектору розвитку Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

Одночасно суд приймає рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 квітня 2020 року по 30 вересня 2020 року, тобто за 111 робочих днів.

Встановлюючи розмір заробітної плати позивача, суд виходить із доказів наданих сторонами відповідно до принципів змагальності та добросовісності здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків та обов`язків доказування і подання доказів (ст. ст. 10, 27 і 60 ЦПК України).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_4 на посаді завідувача сектором розвитку КП «МПРС» видно, що її заробітна плата за 2 місяці, що передували звільненню становить: лютий 2020 р. 19633,20 грн.; березень 13088,80 грн., тобто середньоденний заробіток становить 962,41 грн. (19633,20+13088,80) / 34 дні).

Таким чином, за 111 днів вимушеного прогулу ОСОБА_4 стягненню підлягає сума в розмірі 106827,51 (962,41 х 111) грн.

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 23 січня 2012 року у справі №6-87цс11 та в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14.

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня постановлення рішення.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд керувався наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 була завдана моральна шкода неправомірним звільненням з роботи.

Незаконне звільнення позивача відбулось під час впровадження карантину по усій території України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 із змінами, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 №255, постановлено встановити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 12.03.2020 р. до 24.04.2020 р. на усій території України із урахуванням епідемічної ситуації карантин. У подальшому карантин продовжено до 31.08.2020 р.. Таким чином, незаконне звільнення позивача 21.04.2020 р. проведено саме у пік епідемічної ситуації в країні, який супроводжувався зниженням рівня економічних показників, що створило ускладнення у пошуку роботи та призвело до негативних наслідків для нормальної життєдіяльності.

Інші доводи позивача щодо того, що ОСОБА_4 змушена була звертатися до профспілкового органу для відновлення свого порушеного права, погіршення не тільки життя позивача, а і її матері, відключення мобільного службового зв`язку, виключення її зі складу Інвестиційно-технічної ради КП «МПРС» не заслуговують на увагу.

Надання накладних ТОВ «Отикомед» від 06.03.2020 р. щодо обстеження матері позивача ОСОБА_16 не свідчить про прямопропорційну залежність з порушенням трудових прав позивача.

Отже, стягнення моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі є необґрунтованим.

Таким чином, на переконання суду, достатньою сатисфакцією для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині є стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. 00 коп.

Вирішуючи питання про наявність підстав допустити негайне виконання судового рішення суд зазначає про таке.

Відповідно до п. 2 і 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць і поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

На підставі зазначеного суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць у сумі 19248 гривень 20 копійок.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Питання про стягнення витрат на правову допомогу (професійну правничу допомогу) судом не вирішується з підстав того, що сторона позивача зробила заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Щодо вирішення питання про розподіл судового збору, суд виходить з наступних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви щодо поновлення на роботі, однак за дві вимоги вимоги позивача майнового характеру, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди сплачено судовий збір у розмірі 1682 грн.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплаті підлягає судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні.

Позовні вимоги ОСОБА_4 майного характеру задоволено щодо стягнення середнього заробітку у розмірі 1068,27 грн. (106827,51 х 1 %) та моральної шкоди 840,80 грн. (5000 х 1 %, але не менше 840,80 грн.), а всього 1909,07 грн. При цьому ОСОБА_4 сплачено 1682 грн., які підлягають стягненню на її користь. При цьому, різниця суми судового збору у розмірі 227,07 (1907,07 - 1682) стягується в дохід держави.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено щодо двох позовних вимог немайнового характеру про визнання незаконним та скасування наказу і поновлення на роботі у сумі 1681,60 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, з врахуванням різниці, становить 1907,07 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Керуючись ст.ст. 76, 135, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України, -

С У Д

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ), - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ) від 21 квітня 2020 року № 236-к про звільнення ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) з посади завідувача сектору розвитку Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ).

Поновити ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на посаді завідувача сектору розвитку Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ).

Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020 роки до дати ухвалення рішення у сумі 106827 гривень 51 копійок, без урахування податків і зборів.

Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) моральну шкоду у розмірі 5000 гривень 00 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на роботі та виплати заробітної плати за один місяць у сумі 19248 гривень 20 копійок.

Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати у розмірі 1682 гривні 00 копійок.

Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А, ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1909 гривень 07 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, тобто з 02 жовтня 2020 року.

С У Д Д Я: