Справа № 242/2218/19
Провадження № 4-с/242/12/20
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
16 березня 2020 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Селидове скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Петренко Олесі Сергіївни,-
в с т а н о в и в:
06.03.2020 р. заявник звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця.
В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19.06.2019 р. були задоволені його вимоги про стягнення з ДП «Селидіввугілля» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист від 13.08.2019 р. 15.08.2019 р. було відкрито виконавче провадження та винесена постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження та передано до виконання державному виконавцю Петренко О.С. До теперішнього часу державним виконавцем не було вжито вичерпних та ефективних заходів примусового виконання, що мало наслідком тривале виконання рішення суду. Вважає, що державним виконавцем допущено бездіяльність з примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19.08.2019 р. по справі, що порушує його права та інтереси. Просив визнати бездіяльність державного виконавця Селидівського міського відділу державно виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Петренко Олесі Сергіївни щодо виконання виконавчого листа № 242/2218/19 від 13.08.2019 р., виданого на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19.06.2019 р. по справі № 242/2218/19 неправомірною; зобов`язати державного виконавця Селидівського МВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Петренко Олесю Сергіївну вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення, ефективно та в повному обсязі вчинити виконавчі дії та виконати виконавчий лист № 242/2218/19 від 13.08.2019 р.
Сторони у судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлялися належним чином. Суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника скаржника, оскільки згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Також, згідно ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний, крім іншого, надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Статтею 19 зазначеного Закону передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Згідно ст..28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
За вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
При цьому, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в обґрунтування скарги заявником зазначено, що на його адресу не надходили будь-які документи, що свідчили б про вжиття передбачених Законом заходів примусового виконання. На його звернення державний виконавець зазначила про складність виконання рішення через недостатність коштів та необхідність їх розподілу, а також тим, що протягом семи місяців на його рахунок не надійшло й частини коштів. Будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не надано.
Таким чином, заявником не зазначено, в чому саме полягає бездіяльність державного виконавця в розумінні ст.ст.18, 28 ЗУ «Про виконавче провадження», адже обов`язку щодо повідомлення стягувача про вжиття передбачених Законом заходів примусового виконання рішення зазначена стаття не містить. Докази про звернення до державного виконавця з будь-якими заявами, не отримання відповіді на них, а так само звернення до державного виконавця з метою ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження в матеріалах справи відсутні. Таким чином, заявник не звертався до державного виконавця з метою ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження, хоча наділений такими правами відповідно до Закону. Відтак, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджена та обставина, що приватний виконавець порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження» , що призвело до порушення прав скаржника.
Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України суд, -
В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Петренко Олесі Сергіївни - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя