Справа № 585/3872/19
Номер провадження 22-ц/816/376/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Орлова І.В.,

суддів: Криворотенка В.І., Собини О.І.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2019 року (суддя Євтюшенкова В.І., повне рішення складене 18 листопада 2019 року) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

03 жовтня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 101419,80 гривень заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 вересня 2016 року з відповідачем укладено договір позики № 69657, за умовами якого позичальник отримав 2350 гривень на 30 днів зі сплатою 1,8% за кожен день користування позикою у межах строку позики та 3,8% від суми позики, яка не була повернута своєчасно за кожен день понад строк видачі позики. Станом на 03 жовтня 2019 року відповідач борг не повернув, прострочивши виконання зобов`язання на загальну суму 101419,80 гривень, яка складається з 2350 гривень основного боргу, 47629,80 гривень боргу по відсотках за користування позикою та 51440,17 гривень боргу по простроченим відсоткам.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2019 року позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» 3619 гривень заборгованості за договором позики № 69657 від 03 вересня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 3402,90 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВЕЛЛФІН» посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що укладений з позичальником договір діє до його повного виконання, тобто до повернення суми боргу у повному обсязі. На думку позивача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процентів за межами строку кредитування є безпідставним та таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору та наданим стороною позивача доказам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд з доводами апеляційної скарги не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 03 вересня 2016 року укладено в електронній формі Договір позики № 69657, за умовами якого позичальник отримав 2350 гривень терміном на 30 днів зі сплатою процентів за користування позикою (а.с. 34-42).

Умовами Договору передбачено, що строк його дії становить 30 днів, але у будь-якому разі договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором (п. 1.2 Договру).

Пунктом 1.3 Договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

Згідно п.1.4 Договору дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між Позичальником та Позикодавцем.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином:

-1,8 % від суми позики, але не менше ніж 20 гривень за перший день користування позикою;

-1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього Договору;

-3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2. цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків (п. 3.1 Договору).

Матеріали справи містять скріншоти електронної заявки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з відображенням даних про електронний ідентифікатор, НОМЕР_2 адреси, версії браузера, розміру та строку займу, анкетні і паспортні дані позичальника, засоби електронного та мобільного зв`язку, його адреси проживання та інформацію про зайнятість (а.с. 27-33).

До позовної заяви додано Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», які затверджені наказом № 2-1 від 27 жовтня 2015 року (а.с. 14-26). Доказів про ознайомлення з вказаними Правилами відповідачем матеріали справи не містять.

Згідно з довідкою заборгованість ОСОБА_1 за договором позики № 69657 від 03 вересня 2016 року станом на 03 жовтня 2019 року становить 101419,80 гривень та складається з 2350 гривень основного боргу, 47629,80 гривень боргу по відсотках за користування позикою та 51440,17 гривень боргу по простроченим відсоткам (а.с. 43).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у відзиві на позовну заяву визнав наступні обставини: укладення з позивачем 03 вересня 2016 року договору позики; отримання у позику 2350 гривень; неповернення боргу станом на 03 жовтня 2019 року, тобто утворення заборгованості по договору; передбачений умовами договору обов`язок повернути основну суму боргу у розмірі 2350 гривень; передбачений умовами договору обов`язок повернути 1269 гривень у якості процентів за користування сумою позики у межах тридцяти днів, що передбачено п. 1.3 Договору (а.с. 65-70).

Отже, ОСОБА_1 частково визнав позов на загальну суму 3619 гривень, а також зазначені вище обставини, які в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував визнання позову відповідачем на суму 3619 гривень, а у решті вимог про стягнення боргу по процентам за період з 04 жовтня 2016 року по 03 жовтня 2019 року у розмірі 97800,80 гривень відмовив, пославшись на те, що право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитними коштами відповідно до положень ст. 1048 ЦК України ТОВ «ВЕЛЛФІН» має лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а після його закінчення у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі 30-денний строк грошові кошти (суму позики) у розмірі 2350 гривень та нараховані проценти за користування позикою впродовж 30 днів у розмірі 1269 гривень не повернув, що визнав в суді першої інстанції.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 03 жовтня 2016 року, тобто на 30-й день дії договору .

Таким чином, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто за період з 03 вересня по 03 жовтня 2016 року. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Заявлена позивачем сума заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою, як зазначено у довідці станом на 03 жовтня 2019 року, включає період з 04 жовтня 2016 року по 03 жовтня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення з відповідача заборгованості по основних та додаткових процентах за користування позикою за період з 04 жовтня 2016 року по 03 жовтня 2019 року у розмірі 97800,80 гривень є правильним та таким що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

З урахуванням зазначених вище висновків та норм права доводи апеляційної скарги про передбачене умовами договору позики право нараховувати проценти за користування позикою до повного виконання зобов`язань відповідачем є безпідставними та такими, що зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм матеріального закону.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Решта доводів апеляційної скарги, які стосуються обставин укладення договору в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором та перерахування позичальнику суми позики колегією суддів не розглядаються у зв`язку з визнанням відповідачем обставин укладення договору, отримання ним суми позики та визнання обов`язку повернути основну суму боргу та частину процентів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Дата складення повного тексту постанови 19 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В.Орлов

Судді: В.І.Криворотенко

О.І.Собина