Ухвала

29 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 199/3621/16-ц

провадження № 61-12204ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення розміру частки у спільній частковій власності на домоволодіння та порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення розміру частки у спільній частковій власності на домоволодіння та порядку користування земельною ділянкою, у якому просила: визначити розмір її частки у спільній частковій власності відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельної-технічної експертизи №3087-18 у цивільний справі № 199/3621/16-ц Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 липня 2019 року: частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що знаходиться у її фактичному користуванні шляхом розділу земельних поліпшень (будівель та споруд) з урахуванням фактичного користування у розмірі 62/100 частини від загальної вартості земельних поліпшень (будівель та споруд) домоволодіння АДРЕСА_1 (419 636 грн), а саме: житловий будинок А-1, квартира АДРЕСА_1 складається з: 1-тамбур, 1-коридор, 2-кухня, 3-передпокій, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - житлова, 7 - житлова, 8 - санвузол, загальна площа приміщень - 79,3 кв. м, житлова площа - 55, 3 кв. м; гараж Д; вбиральня Г; частина вимощення та огорожі, зливна яма, що їй в користування, як співвласнику 62/100 домоволодіння АДРЕСА_1 повинна бути виділена земельна ділянка площею (від 442 кв. м) = 274,04 кв. м = 274 кв. м (з округленням), а саме: земельна ділянка під квартирою АДРЕСА_1 (частиною житлового будинку літ. «А-1», що складається з наступних приміщень: 1-1-(6,5 кв. м) - коридор; 1-2-(6,7 кв. м) - кухня; 1-3-(4,5 кв. м) - житлова; 1-5-(16,9 кв. м) - житлова; 1-6-(16,4 кв. м) - житлова; 1-7-(14.4 кв. м) - житлова; 1-8-(2,6 кв. м) - санвузол; земельна ділянка під тамбуром літ. «І-І»; земельна ділянка під гаражем літ. «Д»; земельна ділянка під вбиральнею літ. «Г»; земельна ділянка під 1/2 частиною споруд (вимощення, ворота, огорожа, хвіртка, яма вигрібна); земельна ділянка, що виділяється для спільно користування по 1/2 частині (2,35 кв. м- 4,70 кв. м/2); земельна ділянка вільна від забудови.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцїі мотивовано тим, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожний, частка кожного співвласника визначена правовстановлюючими документами, на підставі яких кожна із сторін набули право власності на домоволодіння. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які є підставою для зміни її частки у праві власності на спірне домоволодіння з 1/2 частини до - 62/100 частин та зміни частки відповідача з 1/2 частини до - 38/100 частин. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження здійснення відповідних поліпшень за власні кошти, за рахунок яких змінилася її частка у власності з 1/2 частини до - 62/100 частин, а також наявність згоди іншого співвласника - відповідача по справі ОСОБА_3 на проведення таких поліпшень. Суди виходили з того, що 01 грудня 1977 року рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , згідно якого у користування ОСОБА_4 , власника 1/2 частини вказаного домоволодіння, надано земельну ділянку площею182 кв. м, у користування ОСОБА_5 , власника іншої 1/2 частини домоволодіння, надано земельну ділянку площею 183 кв. м, земельну ділянку площею 93 кв. м залишено у сумісному користуванні співвласників. Таким чином, порядок користування земельною ділянкою для співвласників визначений рішенням суду і до сторін, як до правонаступників, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщене домоволодіння АДРЕСА_1 , на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів згідно рішення суду.

ОСОБА_1 14 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У вересні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Уточнена касаційна скарга мотивована тим, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суди неналежним чином дослідили всі надані сторонами докази, не з`ясували обставини, що мають суттєве значення для вирішення даної справи, ухвалили незаконні і необґрунтовані рішення, а саме: не застосували закон, який підлягав застосуванню - частину другу статті 357 ЦК України.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат