Справа № 148/1447/19
Провадження № 22-ц/801/1733/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 липня 2020 року, ухвалене суддею Ковганичем С.В., повний текст якого складено 04 серпня 2020 року

в справі № 148/1447/19

за позовом Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації та Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (позивачі)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про повернення транспортного засобу,

встановив:

Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації та Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення транспортного засобу. Позов мотивований тим, що у 2010 році особа з інвалідністю внаслідок війни І групи ОСОБА_2 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями» від 19.07.2006 № 999 та згідно з наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 30.11.2010 № 66, безкоштовно отримав в користування автомобіль ЗАЗ 1103080-44, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .

При видачі автомобіля особі з інвалідністю ОСОБА_2 особа за довіреністю від 02.12.2010 ОСОБА_1 був ознайомлений з тим, що даний транспортний засіб є державним майном та видається лише в користування, про що свідчить заява зобов`язання з його особистим підписом від 03.12.2010.

28.01.2012 особа з інвалідністю ОСОБА_2 помер.

Відповідно до п. 16 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями (надалі Порядку) після смерті особи з інвалідністю автомобіль, яким він був забезпечений через структурний підрозділ з питань соціального захисту населення залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті особи з інвалідністю був зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю у випадках, якщо: 1) строк експлуатації автомобіля становить більше ніж 10 років; 2) строк експлуатації автомобіля становить від 5 до 10 років і середньомісячний сукупний дохід сім`ї померлої особи з інвалідністю за шість місяців, що передують дню смерті особи з інвалідністю, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї; 3) строк експлуатації автомобіля менше ніж 10 років і в сім`ї є особа з інвалідністю, яка: має підстави для забезпечення автомобілем на час смерті особи з інвалідністю або протягом не більше 6 місяців з дня її смерті; зареєстрована на час смерті особи з інвалідністю за місцем її реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через структурний підрозділ з питань соціального захисту населення.

ОСОБА_1 , який є членом сім`ї померлої особи з інвалідністю ОСОБА_2 , не підпадає під вищезазначені умови безоплатного переоформлення вказаного автомобіля у власність.

Оскільки при видачі автомобіля особа з інвалідністю мала протипоказання до керування автотранспортом, Головним управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації від 03.12.2010 №04-732 було розглянуто питання про передачу права керування зазначеним автомобілем зятю ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1 31.05.2012 написав заяву, що відмовляється до 01.07.2012 сплатити вартість автомобіля з урахуванням ступеня його зносу та відмовляється добровільно передати автомобіль Департаменту соціальної та молодіжної політики облдержадміністрації.

Листом Департаменту соціальної та молодіжної політики від 14.03.2019 №04-1260 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність терміново з`явитися для вирішення питання щодо повернення зазначеного автомобіля до Департаменту та попереджено про те, що у разі неявки Департаментом буде розцінено це як відмову від добровільного повернення та буде подано позов до суду для примусового вилучення автомобіля.

Оскільки автомобіль не був повернутий, це і стало причиною звернення до суду з даним позовом. Позивачі просили зобов`язати відповідача повернути Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації автомобіль ЗАЗ 1103080-44, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , яким був забезпечений ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю внаслідок війни І групи, у повній комплектності та стягнути з нього судовий збір.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 липня 2020 року в задоволенні позову Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації та Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ОСОБА_1 про повернення транспортного засобу відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що на час звернення позивачів до суду з даним позовом сплив трирічний строк, в межах якого останні могли звернутися до суду з вимогою про захист їх цивільного права чи інтересу.

Не погодившись із рішенням, позивач Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про пропуск Департаментом строку звернення до суду, просив скасувати рішення й ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2102 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається вартістю майна, про повернення якого заявлено вимогу, і становить 34662,44 грн, що є меншим ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб (210200 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в кінці 2010 року особа з інвалідністю внаслідок війни І групи ОСОБА_2 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями» від 19.07.2006 № 999 та згідно з наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 30.11.2010 № 66 отримав безкоштовно в користування автомобіль ЗАЗ 1103080-44, про що свідчить копія відповідного наказу Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 30.11.2010 № 66 та повідомлення про забезпечення автомобілем (а.с. 9-10, 16).

03.12.2010 Головне управління праці та соціального захисту населення видало ОСОБА_2 довідку №04-731 про реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку та вибракування транспортного засобу для реєстрації транспортного засобу ЗАЗ 1103080-44.

Оскільки особі з інвалідністю ОСОБА_2 відповідно до медичних показників було протипоказано володіння автомобіля, 03.12.2010 Головним управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації було розглянуто питання про передачу права користування автомобілем ОСОБА_1 та вирішено видати останньому тимчасовий талон, терміном 3 роки (а.с. 14).

Відповідно до заяви-зобов`язання від 03.12.2010, яка була підписана відповідачем згідно довіреності від 02.12.2010, він був ознайомлений з тим, що автомобіль Славута-1103 є державним майном та видається лише в користування (а.с. 11, 12).

Сторонами не заперечувалася також та обставина, що ІНФОРМАЦІЯ_1 особа з інвалідністю ОСОБА_2 помер.

Згідно копії заяви відповідача від 31.05.2012 вбачається, що він звернувся до Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації та повідомив, що у зв`язку зі смертю його тестя ОСОБА_2 він ознайомлений з п. 16-18, 41 Постанови Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» та не погоджується сплатити до 01.07.2012 кошти за автомобіль Славута НОМЕР_2 , 2010 року випуску, так само як не погоджується повернути зазначений автомобіль Головному управлінню у повній комплектації (а.с. 13).

Відповідно до розпорядження голови Вінницької облдержадміністрації від 29.12.2012 № 750, зі змінами згідно розпорядження від 27.03.2013 № 125, Головне управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації реорганізовано в Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації (а.с. 18, 19). В свою чергу, розпорядженням голови Вінницької облдержадміністрації від 04.11.2015 року № 688 припинено Департамент соціальної політики облдержадміністрації шляхом ліквідації та утворено Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації (а.с. 21).

З метою досудового врегулювання спору Департамент соціальної та молодіжної політики направив 14.03.2019 на адресу відповідача листа № 04-1260, в якому просив терміново з`явитися до 29.03.2019 в Департамент соціальної та молодіжної політики для вирішення питання про повернення автомобіля в зв`язку зі смертю особи з інвалідністю ОСОБА_2 , який був забезпечений ним через Головне управління соціального захисту населення. Також останнього було попереджено про те, що у разі його неявки Департамент буде розцінювати це як відмову від добровільного повернення та звернеться до суду за примусовим вилученням автомобіля (а.с. 17).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що про порушення своїх прав особи, правонаступником яких є Департамент, дізналися в 2012 році зі змісту заяви ОСОБА_1 , в якій той відмовився не лише внести залишкову вартість автомобіля, а й не погодився повернути автомобіль.

Натомість на думку апелянта нормами Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями не встановлюються строки здійснення права щодо повернення автомобіля або обов`язку залишення транспортного засобу члену сім`ї у разі смерті особи з інвалідністю, а також обмежувальні строки.

За твердженнями апелянта порушення прав Департаменту пов`язане з відмовою члена сім`ї повернути майно за вимогою власника за відсутності підстав для залишення автомобіля, а ОСОБА_1 категорично відмовився сплачувати кошти та добровільно не погодився повернути автомобіль лише 05.05.2018 року - день, з якого на думку апелянта і має відраховуватися строк позовної давності.

Згідно з статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно з пунктом 6 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 (в редакції, що діяла станом на 28.01.2012 року) інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах, згідно з пунктом 14 цього Порядку.

Умови, за яких після смерті інваліда автомобіль може бути залишений члену його сім`ї, визначені в пункту 16 Порядку.

Так, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті проживав та був зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім`ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його постійного проживання і реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який проживає та зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля, та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Розрахункова сума для викупу автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний місяць або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний місяць.

В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Отже підзаконним нормативно-правовим актом чітко встановлено, строк, протягом якого член сім`ї померлого інваліда має сплатити розрахункову суму (шість місяців з дня смерті інваліда), а після спливу зазначеного строку в нього виникає обов`язок повернути такий автомобіль головному, районному управлінню соціального захисту у повному комплекті, а в останнього відповідно виникає право вимагати повернення (вилучення) такого автомобіля в разі відмови від його добровільного повернення.

Відтак розрахункова сума мала бути сплачена ОСОБА_1 в строк до 28 липня 2012 року.

Проте до закінчення цього строку, а саме 31 травня 2012 року він подав Начальнику Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької облдержадміністрації заяву про те, що не погоджується сплатити кошти за автомобіль, а також не згоден повернути автомобіль Головному управлінню в повній комплектності.

З дня отримання такої заяви Головне управління праці та соціального захисту Вінницької облдержадміністрації дізналося про порушення свого права, а також особу, яка його порушила, в нього виникли підстави вимагати повернення (вилучення) автомобіля, а відтак розпочав свій перебіг строк позовної давності.

Зазначене спростовує посилання позивача на те, що перебіг строку позовної давності слід відраховувати з часу отримання Департаментом «категоричної» відмови ОСОБА_1 сплатити залишкову вартість автомобіля, або повернути його, що мала місце в квітні 2018 року.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із письмової заяви представника відповідача від 30.10.2019, він просить застосувати строк позовної давності звернення до суду.

Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин