Ухвала

Іменем України

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 704/1100/13-ц

провадження № 61-13237ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2007 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CST0GA00000042 за яким, відповідач отримав кредит в сумі 83 450,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,88 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 01 червня 2017 року. Позивач зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі. ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору станом на 03 квітня 2013 року має заборгованість в розмірі 232 426,56 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 31 травня 2007 року укладено договір іпотеки № CST0GA00000042, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 94 000,00 грн. 18 лютого 2013 року відповідачу було направлено вимогу-повідомлення про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення, яку задоволено не було.

Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CST0GA00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернути стягнення на будинок, загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 , та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку, стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернуто стягнення на будинок загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований у АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки (№ СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином, відповідач та інші особи, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року змінено та викладено абзац третій резолютивної частини рішення в іншій редакції, зокрема, визначено початкову ціну для продажу предмета іпотеки в розмірі 94 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При залишенні без змін рішення суду першої інстанції про виселення, апеляційний суд зазначив, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , як особи, які не брали участі у розгляді справи, однак питання про права та обов`язки яких вирішено судом, подали апеляційну скаргу.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року, як такий, що пропущено з поважних причин, відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення апеляційний судом судового рішення та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 травня 2020 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, службу у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині апеляційну скаргу задоволено частково.

Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про виселення та в частині залишення без змін заочного рішення районного суду щодо задоволення позову про виселення. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь державного бюджету 3 486,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 2 287,50 грн витрат на правову допомогу.

При закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 не є стороною кредитного договору та будь-якої участі у цих договірних правовідносинах не приймала. Окрім того, іпотечне майно відповідач ОСОБА_1 отримав у власність на підставі договору дарування, отже вказаний будинок не є спільним майном подружжя. Тому апеляційний суд зробив висновок про те, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , судом першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження в частині оскарження відповідних висновків суду.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення, апеляційний суд зробив висновок про те, що питання про права та інстереси ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , як осіб, які не брали участі у розгляді справи у справі, вирішувалось згідно заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року у даній справі в частині вирішення вимог банку про виселення, адже фактично суд вказав про необхідність їх виселення із обтяженого іпотекою житлового приміщення (вимоги заявлено до невизначеного кола осіб). Суд першої інстанції при розгляді справи не встановив хто саме зареєстрований та проживає в обтяженому іпотекою житловому приміщенні, незважаючи на заявлене відповідне клопотання банку про це, не залучив вказаних осіб до участі у справі та, відповідно, передчасно задовольнив позовні вимоги банку про виселення. Окрім того, суд зробив висновок про те, що при розгляді даного спору було не враховано норму статті 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається лише у тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою. Однак суд, з`ясувавши що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, та не вирішивши питання щодо надання особам, яких він вирішив виселяти з спірного будинку іншого постійного житла, прийняв оскаржуване рішення всупереч вимогам закону. Також апеляційний суд стягнув з позивача на користь ОСОБА_2 відповідно до принципу пропорційності понесені нею та документально підтверджені витрати на правову допомогу.

07 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про виселення та у цій частині судові рішення залишити без змін.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що оскаржену постанову отримано позивачем поштою 06 серпня 2020 року. На підтвердження указаних обставин до суду надано копію супровідного листа Черкаського апеляційного суду від 31 липня 2020 року про направлення АТ КБ «ПриватБанк» копії оскарженої постанови та копію конверту із штрихкодовим ідентифікатором № 488.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою, на якій подається касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку АТ КБ «ПриватБанк» посилається на висновки, викладені в ухвалах Верховного суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, та постанові Верховного суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, постановах Верховного Суду: від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 618966св18), від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц. Вказує, що апеляційним судом не ураховано, що 04 жовтня 2016 року банк в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність спірний будинок. Таким чином, оскільки відповідач не є власником будинку, то його виселення та виселення членів його сім`ї можливо без надання іншого постійного житла. Окрім цього, матеріалами справи не підтверджено факту реєстрації та проживання ОСОБА_2 у спірному будинку. Апеляційний суд не врахував, що банк 04 жовтня 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність спірний будинок. До спірних правовідносин необхідно застосувати принцип заборони суперечливої поведінки, що застосований у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17. АТ КБ «ПриватБанк» зазначає у касаційній скарзі, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження і щодо указаного питання є висновок Верховного Суду у справі № 754/9100/14-ц. Вимоги апеляційної скарги було уточнено представником ОСОБА_2 поза межами строку на апеляційне оскарження, який поновлено безпідставно. Відшкодування понесених адвокатських витрат не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині першій статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Апеляційний суд встановив, що питання про права та інтереси ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , як осіб, які не брали участі у розгляді справи у справі, вирішувалось згідно заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року у даній справі в частині вирішення вимог банку про виселення, адже фактично суд вказав про необхідність їх виселення із обтяженого іпотекою житлового приміщення.

Суди встановили, що 31 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит в сумі 83 450,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,88 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 01 червня 2017 року. Отримавши кошти за кредитом у повному обсязі, відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював виплати по кредиту і станом на 03 квітня 2013 року має заборгованість в розмірі 232 426,56 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 31 травня 2007 року уклали договір іпотеки №CST0GA00000042, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становила 94 000,00 грн.

Відповідно до повідомлення №30.1.0.0/2-830 від 18 лютого 2013 року відповідача ОСОБА_1 повідомлено про невиконання зобов`язань по кредитному договору №1TOGA00000042 від 31 травня 2007 року та виставлено вимогу щодо повернення у 30-денний строк з дня її отримання, суми кредиту у повному обсязі, включаючи проценти, комісії та штрафні санкції. Цим же листом банк попередив боржника про свій намір після отримання листа продати предмет іпотеки, а тому вимагає в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» добровільно звільнити нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд встановив, що у вказаному будинку з 05 травня 2011 року зареєстрований малолітній син ОСОБА_2 та відповідача, який хоч і не був зареєстрований в спірному майні в момент укладення самого договору іпотеки - 31 травня 2007 року, але проживав там на момент розгляду справи судом першої інстанції. Також там на момент розгляду справи проживали інші члени сім`ї апелянта.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР)».

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Встановивши, що житловий будинок, який є предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_1 не за рахунок отриманого кредиту, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення.

Посилання на висновки, викладені в постанові Верховного суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 липня 2018 року в справі № 911/2635/17, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-8966св18), від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц колегія суддів відхиляє, оскільки вказані рішення ухвалено за інших фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що банк 04 жовтня 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність спірний будинок, необґрунтовані, оскільки вказана обставина не існувала на момент ухвалення рішення судом першої інстанції в 2013 році. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження, колегія суддів відхиляє. Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 727/6552/15-ц зроблено висновок, що «оскільки апеляційним судом розглянуто в апеляційному порядку спір по суті та ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог без попереднього вирішення питання про поновлення пропущеного позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції яке набрало законної сили, чим порушено вимоги процесуального законодавства України, принцип правової визначеності та права відповідача у справі на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З цих підстав оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду вважати законним і обґрунтованим не можна».

Аналіз змісту ухвали Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року свідчить, що суд розглянув клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та поновив строк, вказавши підстави його поновлення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» строк на касаційне оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков