ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

23 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1640/20
Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/985/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Виконавчий комітет Чернігівської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова, Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення квартири з числа службових,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 17 червня 2020 року,

час проголошення рішення суду 08 год. 02 хв.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення відповідача, виражене у пункті 3.8 рішення від 17 травня 2018 року за № 214 «Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, виділення житла громадянам міста, видачу ордерів» щодо відмови у виключенні з числа службових трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає родина ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача у місячний строк від набрання рішення суду законної сили ухвалити рішення про виключення зазначеної квартири з числа службових та надати її родині позивача для постійного проживання.

У мотивування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що оскаржуване рішення є протиправним і таким, що порушує його права на забезпечення постійним житловим приміщенням.

Рішенням від 17 червня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов задовольнив. Визнав протиправним і скасував пункт 3.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 травня 2018 року № 214 про відмову в зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні цієї квартири за проживаючій в ній сім`єю ОСОБА_1 . Зобов`язав Виконавчий комітет Чернігівської міської ради ухвалити протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили рішення про зміну статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріплення цієї квартири за проживаючій в ній сім`єю ОСОБА_1 . Стягнув з Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

У апеляційній скарзі Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводиться до того, що позов пред`явлено неналежним позивачем, оскільки оскаржуване рішення приймалося щодо Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова, виключення службових квартири можливе тільки на підставі клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу, а не звернення наймача. Указує, що судом не було враховано докази щодо необхідності використання у подальшому службового житла та наявності черги на отримання постійного та тимчасового житла, а також застосування чинного Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м. Чернігові, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 26 квітня 2018 року №30/VII-7.

На думку скаржника, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 призвело до порушення прав інших громадян, які перебувають в черзі на отримання житла, оскільки позивач має право отримати житлове приміщення у відповідності з чергою. При цьому, зобов`язання судом прийняти Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради рішення певного змісту є порушенням принципів розподілу влади та завдань судочинства.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова, вважаючи доводи апеляційної скарги надуманими, необґрунтованими і такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити. Доводи відзиву зводяться до того, що були виконані всі обов`язкові умови, передбачені п.3.5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Указує, що службова квартира, розподілена ОСОБА_1 у встановленому порядку за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України та його коштів, перебуває на оперативному обліку житлових приміщень у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігова, а тому звернення начальника гарнізону та начальника КЕВ м. Чернігів про виключення житла із числа службових належить до їх компетенції, є законним та виваженим, не порушує інтереси збереження фонду службового житла.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України, не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що при вирішення питання зміни статусу квартири повністю дотримано вимоги чинного законодавства України, при цьому з матеріалів справи не убачається, що виключення квартири із числа службових жилих приміщень може порушити житлові права інших військовослужбовців, які потребують забезпечення житлом, оскільки Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не доведено наявність у позивача наміру добровільно звільнити житлове приміщення, що унеможливлює передачу його іншим особам.

Міністерство оборони України звертає увагу, що, ухваливши рішення про відмову в зміні статусу квартири, відповідач здійснив непропорційне втручання в право позивача на мирне володіння житлом, оскільки таке рішення позбавляє позивача права мати квартиру в постійному користуванні, а у подальшому набути на неї право власності шляхом приватизації.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Акуленко В.М. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник позивача звертає увагу та просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 750/11511/18 (провадження №61-12443св19), у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №750/13081/18 (провадження №61-15239св19), у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №203/1784/16-ц (провадження №61-18145св18), які викладені у аналогічних правовідносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КЕВ м. Чернігова, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що пред`явлений позов повністю ґрунтується на вимогах законодавства України, а вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 має військове звання підполковника і проходить військову службу в Збройних силах України, має понад 22 роки календарної вислуги і понад 24 роки загальної вислуги, є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни (т. 1 а.с. 9, 15).

З 24 вересня 2001 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в загальній черзі під № 64 та в першочерговому списку під № 417 (т. 1, а.с. 87; інформація станом на 01 січня 2019 року).

З 2017 року ОСОБА_1 разом із членами сім`ї проживає в квартирі АДРЕСА_1 , що має статус службової і належить до державної власності в особі Міністерства оборони України (т. 1, а.с. 81).

14 грудня 2017 року складено протокол засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України № 794, яким затверджено список військовослужбовців, квартири яких пропонується виключити з числа службового житла Міністерства оборони України, серед яких і квартира, в якій проживає ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 11-12).

04 січня 2018 року ТВО начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів направив голові Чернігівської міської ради лист за вих. № 20 з проханням винести рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення, у тому числі службової трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , в якій проживає сім`я ОСОБА_1 , із числа службових і надати їй статус квартири для постійного проживання (т. 1, а.с. 13-14).

26 січня 2018 року начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова та начальник Чернігівського гарнізону направили голові Чернігівської міської ради лист за вих. № 236 з проханням повторно винести питання на розгляд Виконавчого комітету Чернігівської міської ради та прийняти рішення про виключення, у тому числі службової трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , в якій проживає сім`я ОСОБА_1 , із числа службових і надати їй статус квартири для постійного проживання (т. 1, а.с. 16-17).

У листі від 16 лютого 2018 року за вих. № 1-27/20-839 Чернігівська міська рада повідомила, що відсутні правові підстави для виключення з числа службових квартир та закріплення їх за зареєстрованими і проживаючими у них сім`ями військовослужбовців, у тому числі ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 18).

Пунктом 3.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 214 відмовлено у зміні статусу службової трикімнатної квартири, житловою площею 55,0 кв. м, квартири АДРЕСА_2 та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 . Квартира виділялась згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 16 березня 2017 року № 116 (т. 1 а.с. 10).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на ефективний засіб захисту закріплено і в ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Пунктом 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщенням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень; виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Безпосередньо порядок забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової військової служби, призваних на військову службу у зв`язку з мобілізацією, і резервістів) на час виникнення спірних правовідносин був врегульований наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».

Згідно з п. 3.5 зазначеної Інструкції для включення (виключення) квартир до (із) числа службових на підставі наказу начальника гарнізону про визначення кількості службових жилих приміщень та жилих приміщень для постійного проживання в гарнізоні начальником гарнізону за погодженням з КЕВ (КЕЧ) району направляються листи до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових. До листа щодо виключення квартир із числа службових обов`язково додається відповідний протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗС України.

Відповідно до абзацу 16 підпункту 3.3 Інструкції рішення (пропозиції) Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗС України є остаточними для начальника гарнізону, керівника квартирно-експлуатаційного органу, голови гарнізонної житлової комісії та командира військової частини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов вірного і обґрунтованого висновку про те, що вимоги заявленого ОСОБА_1 позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем.

При цьому, колегія суддів враховує, що усі умови, визначені Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, щодо зміни статусу службової квартири дотримані і виконані, а саме: ОСОБА_1 , станом на 01 січня 2020 року, має вислугу років в Збройних Силах України 22 роки 6 місяців 2 дні, перебуває на квартирному обліку в загальній черзі на покращення житлових умов Чернігівського гарнізону (м. Чернігів) за № 61 з 24 вересня 2001 року та у першочерговому списку за № 417 з 21 липня 2016 року, як учасник бойових дій, АТО; службова квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає родина ОСОБА_1 , відповідає нормам законодавства, встановленим для населеного пункту (м. Чернігів); матеріали справи не містять доказів отримання позивачем іншого житла під час проходження ним служби чи участі позивача у приватизації житла. Позивач набув право на жиле приміщення для постійного проживання, проте позбавлений отримати таке житло, як постійне, внаслідок прийняття відповідачем рішенням про відмову у зміні статусу службової квартири, що є порушення прав та інтересів позивача.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним і скасував пункт 3.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 травня 2018 року № 214 про відмову в зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні цієї квартири за проживаючій в ній сім`ї ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позов заявлено неналежним позивачем відхиляються апеляційним судом з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Указана норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Виходячи із наведеного, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною першою статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, подані відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 , вважаючи своє право на житло порушеним, звернувся до суду з даним позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради.

Таким чином, між фізичною особою, як суб`єктом приватного права та виконавчими органами органу місцевого самоврядування, суб`єктом владних повноважень, як суб`єктом публічного права, що представляє та реалізує свої повноваження, виник житловий приватноправовий спір, пов`язаний із реалізацією житлових прав громадян, зокрема, прав на володіння, користування, розпорядження жилим приміщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення яких пов`язано із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю або частково.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення оскаржуваним рішенням прав інших осіб, які перебувають у черзі на отримання житла разом з позивачем, оскільки предметом розгляду даної справи є рішення про відмову у зміні статусу квартири, що була надана позивачу у законний спосіб, з числа службових, і, як вірно зазначено районним судом, не доведено відповідачем наявності у позивача наміру добровільно звільнити вказане жиле приміщення, що унеможливлює передачу його іншим особам.

Доводи апеляційної скарги про те, що, задовольнивши вимоги позову, суд першої інстанції фактично здійснив втручання у дискреційні повноваження органу державної влади не беруться до уваги, з огляду на таке.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, орган державної влади чи місцевого самоврядування має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом у справі, всі умови, визначені Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, для зміни статусу службової квартири позивача дотримані, тому у відповідача не було вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Отже зазначені повноваження відповідача не можна віднести до дискреційних.

У даному випадку ОСОБА_1 , як особа, права якого були порушені, не мав іншої можливості, ніж звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, тобто, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у цього органу за законом не існує, суд має право зобов`язати цей орган вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Зважаючи на доводи відзиву на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, апеляційний суд відхиляє також твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів того, що відпала потреба в його використанні, як службового, оскільки у цій конкретній справі Міністерство оборони України вважає з відповідним правовим обґрунтуванням виключення спірного житла з числа службових цілком правомірним.

Також судом першої інстанції вірно відхилено посилання скаржника на п. 5.2 Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м. Чернігові, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 26 квітня 2018 року № 30/VII-7, яким передбачена необхідність проживання в службовому житлі не менше 10 років, зважаючи на те, що звернення до відповідача відбулося задовго до ухвалення цього Положення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Колегія суддів вважає, що відмова у зміні статусу службової трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріпленні цієї квартири за проживаючою в ній сім`ї ОСОБА_1 , згідно з практикою ЄСПЛ, становить втручання держави у право на житло та є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі зазначеного, апеляційний суд вважає, що доводів, які б спростовували правильність висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, районний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуюча: Судді: