Справа № 127/876/20
Провадження № 2/127/117/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 березня 2020 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Слободянюк Є.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна. Позов мотивовано тим, що ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці 18.01.2005 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, було задоволено заяву про задоволення позову ОСОБА_2 , якою було накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В ухвалі суду вказано, що суд вирішив, з метою подальшого виконання прийнятого рішення, накласти арешт на квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_4 . Однак суд, при винесенні цієї ухвали не встановив, кому саме належить майно, на яке накладено арешт. Позивач зазначає, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була отримана ОСОБА_4 в користування 20.02.1993 року, про що було видано ордер на житлове приміщення № 0439, який було видано на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів №83 від 19.02.1993 року. Однак, ОСОБА_4 в цій квартирі був лише зареєстрований, проживав періодично. Постійно в квартирі проживали позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 14.11.2019 року позивачем та ОСОБА_5 було отримано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Однак 27.12.2019 року позивачем було отримано рішення про відмову в державній реєстрації прав, з якого позивач дізналася про те, що на належну їй квартиру накладено арешт згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року. Позивач вважає, що існування арешту порушує її права як власника, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява представника позивача адвоката Бабошина А.С., в якій останній позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, судовий розгляд проводити за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-порталі «Судової влади», відзив не надав, судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою на довідці «Укрпошти» - «за закінченням встановленого строку зберігання, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та його представник не висловили заперечення проти такого порядку розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року в якості забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 (а.с.10).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 станом на дату винесення судом наведеної ухвали, квартира АДРЕСА_2 на праві власності не належала.

ОСОБА_4 20.02.1993 року виконкомом Вінницької міської ради видано ордер на жиле приміщення №0439, в якому зазначено, що ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_1 та сину ОСОБА_5 надано право заняття жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 (а.с.8).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ухвалою суду від 18.01.2005 року забезпечено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , шляхом накладення арешту на квартиру, яка, станом на час постановлення ухвали ОСОБА_4 на праві власності не належала, оскільки процес приватизації цієї квартири на той час ще не відбувся.

В подальшому ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_5 було безоплатно передано у власність вищезазначену квартиру з державного житлового фонду.

Наразі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 14.11.2019 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення №2828, є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності (по Ѕ частки за кожним). (а.с.11).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_6 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у державній реєстрації права приватної спільної часткової власності по Ѕ частці квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним, оскільки на цю квартиру, згідно інформації з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено арешт згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року, в якій власником квартири зазначено ОСОБА_4 (а.с.15).

Однак, як встановлено судом, ОСОБА_4 участі в приватизації квартири АДРЕСА_2 не приймав, правового зв`язку з квартирою він не має, а тому вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення за рахунок вказаної квартири боргу, задоволені бути не можуть. Разом з тим, існування вказаного арешту перешкоджає позивачу по справі здійснити у встановленому законом порядку державну реєстрацію свого права спільної часткової власності на вказану квартиру.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Таким чином, існування вказаного арешту порушує права позивача, як співвласника квартири, оскільки вона не може завершити процедуру набуття у власність спірної квартири, а саме позбавлена можливості належним чином зареєструвати своє право на житлову нерухомість, яку вона набула у встановленому законом порядку, через існуючий арешт, який в юридичному аспекті не має до неї жодного стосунку.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що цивільне право ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає захисту, шляхом звільнення цього майна з під арешту, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321,391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_2 , що накладений на підставі ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року б/н, яка згідно свідоцтва про право власності від 14.11.2019, що видане на підставі рішення від 14.11.2019 року № 2828 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в частках по 1/2 за кожним.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: