Постанова

Іменем України

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 308/5574/17

провадження № 61-18998св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк»,ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у складі колегії суддів Джуги С. Д., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») про визнання договору іпотеки недійсним та скасування реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ (далі - Київський МНО м. Київ) Кобелєвою А. М., як державним реєстратором на підставі договору іпотеки № 1493, посвідченим 25 квітня 2005 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області (далі - Ужгородський МНО Закарпатської області) Балаж М. В. зареєстровано перехід права власності до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 1996 року № 25, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради.

Позивач з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1986 року, який розірвано 20 червня 1997 року.

Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_2 передав банку в іпотеку житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 186,1 кв. м, жилою площею 72,9 кв. м.

Вказана квартира, яка є предметом іпотеки, є такою, що набута під час перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя.

Про оскаржувані договори їй нічого відомо не було, і дізналася про них з матеріалів позовної заяви з додатками ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення перешкод та визнання особи такою що втратила право на користування житловим приміщенням, що прийшли ОСОБА_2 поштовим зв`язком на адресу спірної квартири.

Таким чином, просила:

- визнати недійсним договір іпотеки від 25 квітня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Балаж М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1493 на житлову квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та скасувати реєстрацію обтяження на його основі в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11282025;

- визнати недійсним договір від 13 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області (далі - Обухівський РНО Київської області) Саєнко Е. В. та зареєстрований в реєстрі за № 649-650, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 квітня 2005 року посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Балаж М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1493 на житлову квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь останнього;

- визнати недійсним та скасувати рішення індексний № 24651237 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ (далі - Київський МНО м. Київ) Кобелєвої А. М., як державного реєстратора на підставі договору іпотеки № 1493, посвідченого 25 квітня 2005 року, приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області Балаж М. В., яким зареєстровано перехід права власності до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на житлову квартиру АДРЕСА_1 від іпотекодавця ОСОБА_2 та скасувати реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на його підставі за № 11282005.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після розірвання шлюбу позивач не порушувала питання про поділ майна подружжя чи виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності.Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції застосував правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та виходив з того, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір іпотеки від 25 квітня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Балаж М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1493 на житлову квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і скасовано реєстрацію обтяження на його основі в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11282025; визнано недійсним договір від 13 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського РНО Київської області Саєнко Е. В. та зареєстрований в реєстрі за № 649-650, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 квітня 2005 року посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Балаж М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1493 на житлову квартиру АДРЕСА_1 ,, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», на користь останнього; визнано недійсним та скасовано рішення індексний № 24651237 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського МНО м. Київ Кобелєвої А. М., як державного реєстратора на підставі договору іпотеки № 1493, посвідчений 25 квітня 2005 року, приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області, Балаж М. В., яким зареєстровано перехід права власності до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на житлову квартиру АДРЕСА_1 від іпотекодавця ОСОБА_2 та скасовано реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на його підставі за № 11282005; заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року скасовано.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Отже, договір іпотеки від 25 квітня 2005 року підлягає визнанню недійсним, і відповідно, інші правочини щодо переходу права власності на майно, яке є спільно сумісною власністю і предметом іпотеки, є похідними від договору іпотеки, тому вони також вчинені неправомірно та підлягають визнанню недійсними.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову апеляційного і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив чи проживала позивач і ОСОБА_2 після розірвання шлюбу однією сім`єю та чи були використані кредитні кошти в інтересах сім`ї, оскільки від цих обставин залежить вирішення питання чи дійсно порушено права позивача укладеним договором іпотеки. Вказує, що кредитор не міг знати про недобросовісну поведінку ОСОБА_2 та не міг їй запобігти.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що25 квітня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського МНО Балаж М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1493. Предметом іпотеки за умовами пункту 1.4 цього договору є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 186,1 кв. м, житловою площею 72,9 кв. м.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця - ОСОБА_2 за кредитним договором від 22 квітня 2005 року № 36/99/05-Р та за додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1/939 до договору № 939 про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки від 19 квітня 2005 року у розмірі 50 000,00 доларів США, що на день укладення договору складало 252 500,00 грн зі сплатою 14,00 % річних, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 22 квітня 2012 року та за додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1/939 до договору № 939 про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки від 19 квітня 2005 року на суму 2 000,00 доларів США, зі сплатою від 19 % до 57 % річних в залежності від строку користування коштами овердрафту та комісії визначеної договором.

У подальшому, між банком та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу від 13 лютого 2012 року, про відступлення права вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за договором від 22 квітня 2005 року № 36/99/05-Р із ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною випискою з додатку № 1 до цього договору.

Цього ж дня між банком та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір від 13 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського РНО Київської області Саєнко Е. В. та зареєстрований в реєстрі за № 649-650, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 квітня 2005 року № 36/99/05-Р, укладеним із ОСОБА_2

22 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського МНО м. Київ Кобелєвою А. М., як державним реєстратором на підставі договору іпотеки №1493, посвідченим 25 квітня 2005 року, приватним нотаріусом Ужгородського МНО Закарпатської області, Балаж М. В., зареєстровано перехід права власності до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на житлову квартиру АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, від 05 квітня 1996 року № 25, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, що стверджується інформаційною довідкою з ДРРП на нерухоме майно від 22 жовтня 2015 року № 46147784 та договором іпотеки № 1493, посвідчений 25 квітня 2005 року.

Установлено, що ОСОБА_2 з 11 жовтня 1986 року перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , який розірвано 20 червня 1997 року, про що складений відповідний актовий запис № 239 і після розірвання шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ».

З довідки Закарпатського акціонерного комерційного банку «Лісбанк» (далі - ЗАКБ «Лісбанк») від 29 серпня 1996 року № 001-946, убачається, що ОСОБА_2 проведена повна оплата вартості квартири АДРЕСА_1 , у сумі 150 000 000,00 карбованців, що також підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру ЗАКБ «Лісбанк» від 19 серпня 1996 року.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 оформлене свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 05 квітня 1996 року за ОСОБА_2 та зареєстроване у встановленому на той час порядку БТІ 08 квітня 1996 року.

У цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 - із 01 серпня 1996 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - із 01 серпня 1996 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - із 01 серпня 1996 року; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - із ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - із ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оспорити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Суди встановили, що нерухоме майно, передане в іпотеку, набуто ОСОБА_2 у власність у період перебування в шлюбі із ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що апеляційний суд не встановив чи проживала позивач і ОСОБА_2 після розірвання шлюбу однією сім`єю та чи були використані кредитні кошти в інтересах сім`ї, оскільки від цих обставин залежить вирішення питання чи дійсно порушено права позивача укладем договором іпотеки.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільностіправа власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Виходячи з аналізу указаних норм та відсутності доказів того, що одним з подружжя спростовано презумпцію спільності майна подружжя, правильними є висновки апеляційного суду про те, майно (квартира) є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Ураховуючи те, що позивач згоди на передачу в іпотеку квартир не надала, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов