ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 641/6693/17

провадження № 22ц/818/4515/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року в складі судді Колодяжної І.М.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року Публічне Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Савіхіної Анастасії Миколаївни звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 14 800, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 31 серпня 2017 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів, становить 46 086,66 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 листопада 21017 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 30 липня 2008 року б/н в загальному розмірі 46 086,66 грн та 1 600,00 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 190,14 грн, за процентами за користування кредитом в розмірі 37 225,73 грн, штрафи 500,00 грн (фіксована частина) та 2 179,79 грн (процентна складова).

02 червня 2020 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 листопада 21017 року.

Заява мотивована тим, що справа розглянута за відсутності ОСОБА_1 , яка не була належним чином повідомлена про день і час розгляду справи, у зв`язку з чим була позбавлена можливості надати свої пояснення, що мають значення для справи. Анкета-заява, в якій не зазначена процентна ставка, не є доказом на підтвердження заборгованості за договором кредиту від 30 липня 2008 року б/н в загальному розмірі 46 086,66 грн та не є договором приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку. Крім того, зазначає, що останній платіж на погашення заборгованості ОСОБА_1 сплатила 26 лютого 2015 року, позов пред`явлено 04 жовтня 2017 року, тобто з пропуском річного строку позовної давності, в межах якого банк мав право пред`явити вимоги про стягнення штрафів.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 листопада 21017 року скасовано, справа призначена до розгляду в порядку позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 30 липня 2008 року б/н за тілом кредиту в розмірі 6 190,14 грн, за процентами за користування кредитом в розмірі 37 225,73 грн та 1 600,00 грн судового збору. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 190,14 грн, за процентами за користування кредитом в розмірі 37 225,73 грн, яка підлягає стягнення з відповідачки на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення штрафів в розмірі 500,00 грн (фіксованої частини) та 2 179,79 грн (процентної складової), суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2017 року у справі № 347/1910/15-ц, відповідно до якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

06 серпня 2020 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що докази на підтвердження заборгованості за договором кредиту від 30 липня 2008 року б/н за тілом кредиту в розмірі 6 190,14 грн, за процентами за користування кредитом в розмірі 37 225,73 грн в матеріалах справи відсутні, оскільки розрахунок заборгованості не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Підписання анкети-заяви не є договором приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку, у зв`язку з цим суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості. Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, не звернув уваги на те, що в анкеті-заяві не зазначена процентна ставка.

13 березня 2020 року Шевченко Антон Олександрович - представник АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав вірним розмір заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 6 309,54 грн із розрахунку: 906,31 грн (заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 31 березня 2015 року) + 5 403,23 грн (6 190,14 грн (заборгованість за тілом кредиту) х 36% / 365 х 885 днів за період з 01 квітня 2015 року по 31 серпня 2017 року).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення в частині відмови в позові про стягнення штрафів не оскаржено, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 14 800, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 31 серпня 2017 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафів, становить 46 086,66 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 липня 2008 року б/н, посилався на анкету-заяву.

Анкета-заява особисто підписана ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами.

При цьому в анкеті-заяві відповідачка надала згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також тарифами АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Станом на 31 серпня 2017 року заборгованість склала суму в загальному розмірі 46 086,66 грн (заборгованість за тілом кредиту - 6 190,14 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 37 225,73 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2 170,79 грн.

Останній платіж на погашення заборгованості ОСОБА_1 сплатила 26 лютого 2015 року, позов пред`явлено 04 жовтня 2017 року.

Строк дії картки № НОМЕР_1 - січень 2010 року.

Картка п`ять разів перевипускалась.

Строк дії останньої картки № НОМЕР_2 - листопад 2017 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 639 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови , а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій? які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмірі процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХП «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХП).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХП споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги, в тому числі процентів за користування кредитом, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Однак витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», який міститься в матеріалах справи, не містить ані особистого підпису позичальника, ані дати їх складання. Позичальником, всупереч вимог закону не надано доказів ознайомлення позичальника саме з такою редакцією Умов та правил надання банківських послуг, а також відомостей щодо того, коли та на підставі яких документів (Рішення уповноваженого органу) банком затверджена саме така редакція Умов та правил надання банківських послуг.

Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені в Правилах і Умовах, Тарифах Банку, і з якими, як вважав би банк, позичальник був ознайомлений.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (http://рrivatbank.ua/terms/pages/70) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-якій редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, у даному випадку - анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5. цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладено в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 16цс15.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складову повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Висновки суду першої інстанції про стягнення лише заборгованості за тілом кредиту є законними та обгрунтованими.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Такі висновки відповідають правовій позиції, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом в розмірі 37 225,73 грн відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Указаною анкетою-заявою не передбачена процентна ставка. Тобто сторони не обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються в розмірі 2 400,00 грн (а. с. 84).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі грн із розрахунку: 43 415,87 грн (позовні вимоги) : 6 190,14 грн (задоволені позовні вимоги) = 7,01; 2 400,00 грн : 7,01 = 342,37 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року скасувати в частині вирішення спору про стягнення процентів за користування кредитом та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2008 року б/н залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 342,37 грн (триста сорок дві грн 37 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова

О.Ю.Тичкова