Справа № 466/1437/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/879/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано будинок АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлової площі 30 кв.м., всього по будинку 83,1 кв.м з господарськими спорудами, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна - будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м., спільним майном подружжя - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати: 2 772 грн. судового збору та 14 400 грн. витрат на правничу допомогу, що в загальному складає 17 172 ( сімнадцять тисяч сто сімдесят дві ) грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не надав належної оцінки тому факту, що коли ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася спільна дочка ОСОБА_4 вони проживали однією сім`єю у свекрухи ОСОБА_5 на АДРЕСА_2 , оскільки на ОСОБА_6 продовжувалось будівництво та реконструкція будинку. Сім`я вселилася у будинок на АДРЕСА_1 в кінці 2005 року.

Суд необґрунтовано не взяв до уваги показання свідків зокрема ОСОБА_7 , який стверджував, що його дочка з 1998 року проживала з ОСОБА_1 , як дружина та чоловік, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та несли спільні витрати. Свідок підтвердив справжність розписок.

Свідок ОСОБА_8 зазначала, що всі сусіди знали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , як чоловіка та дружину, завжди бачили ОСОБА_9 , ще вагітною на будові коли вона готувала їжу майстрам і допомагала у всьому.

Свідок ОСОБА_10 зазначив усі періоди проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 .

З цього випливає, що реконструкцію та будівництво сторони здійснювали разом, проживали однією сім`єю та їм були притаманні відносини характерні подружжю тобто вели спільне господарство та мали спільний бюджет, несли спільні витрати на придбання майна. відповідно майно набуте ними за час спільного проживання не є особистою власністю позивача а спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його будівництво припадало на період коли сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналіз наведених доказів дають підставу для висновку про те, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, разом систематично вели спільне господарство, брали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки.

Факт проживання однією сім`єю також підтверджується приєднаними до справи фото світлинами, на яких зображено позивача та відповідачку в різних місцях на відпочинку, в колі інших осіб та у різні роки.

Зважаючи на факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, не перебування їх у будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання будинку АДРЕСА_1 , площею 83,1 кв.м. з господарськими спорудами особистою приватною власністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по квітень 2009 року та визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя будинку АДРЕСА_1 - задовольнити.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався на 23 липня 2020 року та 10 вересня 2020 року.

В судове засідання на 23 липня 2020 року ОСОБА_3 не з`явилася, подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з потребою в укладенні договору про надання правової допомоги з іншим адвокатом для представлення її інтересів, оскільки її попередній адвокат призначена на посаду судді.

Зазначене клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 10 вересня 2020 року.

В судове засідання на 10 вересня 2020 року ОСОБА_3 не з`явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у відрядженні у м. Одеса та неможливістю укласти договір про надання правової допомоги з іншим адвокатом по причині перебування за межами Львова.

Зазначене клопотання відхилено судом як необґрунтоване.

ОСОБА_3 з 23 липня 2020 року по 10 вересня 2020 року мала достатньо часу для укладання договору про надання правничої допомоги з іншим адвокатом для представлення її інтересів.

Колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушує положення ЦПК України (ст.371) та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного стоку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 щодо заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька сторін ОСОБА_4 . Між тим, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований 28 квітня 2009р. у Шевченківському відділі РАЦСу Львівського МУЮ, актовий запис № 134.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 січня 2015р., яке набрало законної сили, вказаний шлюб було розірвано.

Частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

З врахуванням того, що позивач за зустрічним позовом за однією з вимог просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін за період з січня 1998 року по квітень 2009 року, то до спірних відносин з січня 1998 р. і до 01 січня 2004 р. слід застосовувати положення КпШС України, який не передбачав юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до квітня 2009 року, то Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 р. в справі № 643/6799/17 з цього приводу висловився про те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Суд зазначив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

У якості доказу факту проживання однією сім`єю у зазначений період ОСОБА_3 представила фотографії , на яких зафіксовані сторони у різних життєвих ситуаціях (зокрема на відпочинку, в гостях, тощо). Проте такі не можуть слугувати беззаперечним доказом постійного спільного проживання сторін однією сім`єю , ведення ними спільного господарства, наявності мети на придбання спільного нерухомого майна. Відповідач за зустрічним позовом не заперечував у судовому засіданні тієї обставини, що тривалий час зустрічався з ОСОБА_3 , у них народилась спільна донька, проте зазначав, що сторони до 2007 року проживали окремо.

Наведене стверджується і письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Так, як вбачається з довідки Комунальної 2-ої поліклініки ( т. 1 а.с. 192) ОСОБА_4 , дочка сторін, з моменту народження і до лютого 2007 року спостерігалась за адресою проживання - АДРЕСА_3 , у вказаному медичному закладі. За згаданою адресою і на даний час зареєстрована відповідач у справі.

Згідно довідки КП» Львівська 1-ша міська клінічна лікарні ім. Князя Лева від 28 жовтня 2015 р., ( т. 1 а.с. 36), з 20 квітня 2007 р. по теперішній час донька сторін спостерігається у ВСМ № 2 за адресою проживання АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 травня 2017р. у справі 466/7600/16-ц, яке набрало законної сили ( т. 1 а.с. 30-32) , в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на проживання, надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька встановлено, що ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 проживають за адресою спірного житла з 2006 року. З моменту народження дитини сторони впродовж 3-х місяців з дня народження дитини не зареєстрували її за місцем її тодішнього проживання АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 вселилась з дитиною у спірне житло як член сім`ї власника та з його згоди , який і на даний час не заперечує їх право на користування житлом. Відтак, вказана обставина повторного доказування не потребує.

В ході судового розгляду, за клопотаннями сторін, були допитані у якості свідків сама відповідачка ОСОБА_3 , її батько ОСОБА_7 , мати позивача за первісним позовом ОСОБА_11 . Показання вказаних осіб суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв в якості беззаперечних доказів та віднісся до них критично, оскільки такі є особами, зацікавленими у результаті судового розгляду.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 , що є сусідом сторін, ствердив факт їх спільного проживання сторін. Проте його показання щодо періоду такого проживання протирічать беззаперечним документальним доказам , зібраним в ході розгляду справи, відтак ставляться судом під сумнів.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи письмових доказів, на підставі договору міни від 08 листопада 2004 року ОСОБА_1 було набуте право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

За умовами вказаного правочину, позивач за первісним позовом здійснив обмін належних йому 7/9 частин квартири АДРЕСА_5 на квартиру АДРЕСА_4 , що належала неповнолітньому братові, від імені якого діяла мати, ОСОБА_5 . На той час квартира складалась з однієї житлової кімнати житловою площею 13,4 кв. м та кухні. Загальна площа квартири становила 27,5 кв.м.

Постановою Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю № 7 від 10 січня 2005 року, зафіксовано самовільно здійснену ОСОБА_1 прибудову з надбудовою мансардного поверху, розміром 5,6 м на 5,7 м на АДРЕСА_6 ( т. 1 а.с. 40). В зв`язку з наведеним позивачем за первісним позовом було сплачено штраф у розмірі 85 грн., що стверджується копією квитанції , що міститься на а.с. 40 зв. т. 1.

З копії поверхового плану та експлікації з інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 04 квітня 2005 року до квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою, власником якої був ОСОБА_1 , були здійснені переобладнання та надбудова.

На даний час, будинок під АДРЕСА_1 , складається з приміщень загальною площею 83,1 кв.м., а саме: приміщень першого поверху будинку, на якому розташовані: житлова кімната, площею 13,4 кв.м., хол (коридор), площею 13,4 кв.м., тамбур, площею 2,4 кв.м., санвузол, площею 5,5 кв.м., кухня, площею 4,3 кв.м. Всього на першому поверсі 39 кв.м. До приміщень на мансардному поверсі входить житлова кімната, площею 16,6 кв.м., хол, площею 25,2 кв.м. з виходом на балкон, площею 2,3 м кв., площа якого включена до площі допоміжного приміщення.

05 березня 2007р. Шевченківська райадміністрація видала розпорядження №191 «Про узаконення реконструкції квартири з добудовою, надбудовою мансардного поверху, встановлення двохфункційного газового котла», з врахуванням посилання на висновок МВК, визнано технічну можливість подальшої експлуатації самовільно реконструйованої квартири АДРЕСА_4 з добудовою, надбудовою мансардного поверху згідно з проектними пропозиціями та встановлення двохфункційного газового котла згідно з технічним заключенням ЗАТ «Львівгаз» від 06 вересня2006 року.

Проектні пропозиції з реконструкції та добудови з влаштуванням мансардного поверху для квартири розроблені 26 грудня 2006 року саме для вирішення питання про узаконення реконструйованої квартири.

Згідно Рішення Львівської міської ради № 418 від 09 квітня 2010 року, у зв`язку з присвоєнням поштової адреси та затвердженням нових реальних та ідеальних часток власникам будинку, ОСОБА_1 погоджено прийняття в експлуатацію приватний житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 після прибудови та надбудови.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок видано позивачу за первісним позовом 15 грудня 2011р.

Вимоги по зустрічному позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації, на думку суду, пов`язані з заявленою вимогою ОСОБА_3 у цій же справі щодо визнання будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м., спільним майном подружжя.

Відповідно до п.1, п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як зазначалось вище, право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 27,5 кв.м., було набуте позивачем за первісним позовом на підставі договору міни від 08 листопада 2004 року.

В подальшому, проводились роботи з реконструкції та надбудови.

Як зазначав позивач за первісним позовом, для проведення вказаних робіт ним використовувались його особисті кошти. Зокрема, 2 200 дол. США, що були на його рахунку у ДЛФ АТ « Кредит-Банк», яким він користувався на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування від 22 жовтня2002 р., копія якого, як і довідка банківської установи про залишок коштів на валютному рахунку долучені до матеріалів справи ( т. 1 а.с. 57-59 ).

Крім того, у період з липня 2003 р. по червень 2004 р. на підставі угоди він проживав у ФРН, де отримував оплату у Євро.

При цьому приймаюча сторона забезпечувала його місцем проживання та харчуванням ( т. 1 а.с. 61,74-76 ) . Відтак, він заощадив особисті кошти, які в подальшому і були витрачені на проведення робіт з будівництва. Суд обґрунтовано прийняв до уваги вказані твердження, оскільки такі доведені письмовими доказами.

Між тим, з підстав ст.ст. 77-79 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв у якості доказів фінансової участі ОСОБА_3 у здійсненні реконструкції та надбудови спірного житла, долучені нею до матеріалів справи її власноручні розписки ( т. 1 а.с. 194- 196) , згідно яких нею ніби-то отримано в борг відповідно 10 вересня 2005 р., 22 листопада 20007 р. та 08 вересня2009 р. грошові кошти від її батька, сестри та кума . Так, вказані розписки виконані самою відповідачкою по зустрічному позову, яка зацікавлена у результаті розгляду справи. Під сумнів суд ставить і час виконання таких розписок, оскільки у них з юридичною точністю вказана мета отримання коштів, що безпосередньо пов`язана з предметом доказування у даному спорі.

Не знайшли в ході судового розгляду підтвердження і доводи ОСОБА_3 про те, що на будівельні роботи позивачем були витрачені їх значні спільні кошти, зокрема отримані від управління соцзахисту при народженні дитини ( т. 1 а.с. 179-180, 197-198; 212 ).

Крім того, з врахуванням наведених вище доказів щодо періоду проведення робіт з добудови та реконструкції квартири АДРЕСА_4 , суд дійшов правильного висновку, що такі були здійснені позивачем за первісним позовом до 2006 року, тобто до моменту поселення у квартиру відповідачки та доньки сторін, виходячи з наступного.

Як вбачається з угоди № 1011 від 11 листопада 2004 року, укладеної між ОСОБА_1 і ПП «Вікна стиль», у вказаній вище квартирі в цей період уже облаштовано вікна та двері. ОСОБА_1 оплатив зазначеному підприємству за виконані роботи, що полягали у виготовленні віконних і дверних систем, підвіконня, відливів, додаткових комплектуючих та за послуги по монтажу виготовленої продукції, усього в сумі 5 281 грн., сплативши передоплату в сумі 500 євро, з доплатою відповідно 196 євро та 266 євро.

Згідно п. 3.3 угоди, монтаж такої продукції за договором проводиться лише за наявності в будинку електроенергії.

В матеріалах справи також наявні копії накладних та товарних чеків за 2004-2005 роки, згідно яких ОСОБА_1 у цей період проводилась оплата за будівельні та оздоблювальні матеріали, такі як: бетон, цемент, пінопласт для утеплення стін, дюбеля, сверла, облицювальна плитка, кутники, ґрунтовки, клеї, сходинки, труби та інші.

Згідно угоди № 24 від 30 листопада 2005 року, укладеною ОСОБА_1 з ПП «КМЛ», останнім було замовлено та оплачено роботи по виготовленню міжповерхових сходів.

Наведене свідчить про те, що в 2006 році, належна ОСОБА_1 на праві власності квартира АДРЕСА_7 уже була реконструйована з розширенням її площі згідно з проектом.

Зазначене беззаперечно підтверджує той факт, що коли ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_4 на початку 2007 році перейшли проживати у реконструйований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , то такий вже був благоустроєним житлом.

Доказів того, що реконструкцію та будівництво будинку сторони здійснювали разом, проживали однією сім`єю та їм були притаманні відносини характерні подружжю тобто вели спільне господарство та мали спільний бюджет, несли спільні витрати на будівництво будинку матеріали справи не містять. Тому зазначене майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності.

Крім того, з метою встановлення періоду проведення робіт по добудові та реконструкції спірного житла та визначення вартості таких робіт, за клопотанням ОСОБА_3 ухвалою суду від 06 березня 2019р. було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Однак, матеріали справи були повернуті з експертної установи на адресу суду без виконання ухвали, в зв`язку з відмовою сторони провести оплату вартості експертизи.

Таким чином, остання не скористалась своїм правом з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема встановлення реальної вартості, як квартири до реконструкції, так і теперішнього будинковолодіння, а також вартості і періоду здійснення самих будівельних робіт з реконструкції спірного житла.

Враховуючи викладене, факт періодичного спільного проживання сторін не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, ОСОБА_3 не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого ОСОБА_1 набув на праві власності спірне нерухоме майно, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Звернення з первісним позовом обумовлено тим, що ОСОБА_3 у 2017 році звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом спору в якому є вищевказаний будинок.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

За змістом правового висновку ВСУ від 16 грудня 2015 року у справі за № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок в період шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, слід суд першої інстанції на підставі системного аналізу наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 за власні кошти набув спірний будинок в цілому, який є результатом реконструкції з надбудовою та добудовою його власної квартири. Тому, з урахуванням що таке право оспорюється відповідачем за первісним позовом, спірне майно будинок АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлової площі 30 кв.м., всього по будинку 83,1 кв.м. з господарськими спорудами, суд першої інстанції підставно визнав це майно особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

У зв`язку із задоволенням первісних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м. та визнання спільним майном подружжя зазначеного будинку.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 772 грн. судового збору.

Також, згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До матеріалів справи долучено акти виконаних робіт адвокатом Гірником В.М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , згідно договору про надання правничої допомоги від 26 січня2018р., із детальним описом виконаних робіт. Також долучено квитанції на оплату ОСОБА_1 послуг адвоката на суму 8000 гривень та 6400 гривень.

Вказаний розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуваннм складності справи та часом витраченим адвокатом на надання правничої допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.