Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2086/19

номер провадження 2/695/344/20

24 вересня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Біліченко С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Бруса С.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Короля О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що на підставі рішення Золотоніського районного суду Черкаської області від 06.12.2000 року позивач є власником 2/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Власником іншої частини домоволодіння є колишня дружина позивача, відповідач по справі ОСОБА_2 .

Саме домоволодіння складається з житлового будинку літ. «А-1», сарай літ. «Б», гараж літ. «В», сажок. «Г», «Д», погріб літ. «М», огорожа літ. «№1-3», убиральня літ. «Е», водогін літ. «І». Сам житловий будинок має загальну площу 67,4 кв.м., житлову площу 52,9 кв.м., підсобна площа 14,5 кв.м. та складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, коридору та сан узла та має два окремі виходи, тобто фактично розділено на дві окремі квартири.

Позивач наполягає, що він із відповідачем по справі не змогли знайти спільної домовленості щодо порядку користування вказаним домоволодінням, через що у них часто виникають непорозуміння та суперечки щодо порядку користування вказаним житлом.

За таких обставин позивач наполягає, що він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом про встановлення порядку користування домоволодінням, оскільки добровільно домовитись із відповідачем про таке йому не вдалося, а тому він вважає за можливе виділити йому у володіння та користування приміщення житлового будинку літ. «А-І»: житлові кімнати № 2, 3 та 4 загальною площею 34,1 квадратних метрів. Виділити у володіння та користування відповідача житлові кімнати № 6 та 5 загальною площею 27,1 квадратних метра.

Нежитлові приміщення, а саме: коридор № 1 та ванну кімнату № 7 загальною площею 6,2 м - залишити в спільному користуванні обох співвласників.

Виділити у володіння та користування позивача наступні господарські будівлі: гараж літ. «В», частину підсобного приміщення сарай літ. «Б» площею 15,7 кв.м., частину сажок літ. «Г» площею 6,5 кв.м., огорожа літ. «№3».

Виділити у володіння та користування відповідача наступні господарські будівлі: частину сажок літ. «Г» площею 18 кв.м., частину підсобного приміщення сарай літ. «Б» площею 18 кв.м., сажок літ. «Д».

Нежитлові приміщення, а саме: погріб літ. «М», убиральня літ. «Е», водогін літ. «І», огорожа літ. «№1,2» - залишити в спільному користуванні обох співвласників.

Відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог категорично заперечувала, вказуючи при цьому на те, що позивач сам створює конфліктні ситуації, через що вона вимушена проживати у іншому місці, а сам будинок фактично повністю перебуває у розпорядженні позивача. Жодних пропозицій щодо добровільного визначення порядку користування домоволодінням позивач їй не надавав, а якби такі і були то вона б наполягала на виділенні в натурі частин, у відповідності до наявних часток у власності. Щодо запропонованого позивачем варіанту встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності, категорично заперечує, оскільки запропонований позивачем варіант порушує той розмір часток, який був встановлений рішенням Золотоніського районного суду від 06.12.2000 року, адже фактична площа і будинку і надвірних споруд позивача буде значно більше ніж встановлена судовим рішенням його частка у власності. Також відповідач вказувала на відсутність належних доказів на підставі яких можна було б встановити точну площу усіх спірних приміщень, а відтак неможливо справедливо визначити, яку частину спільного домоволодіння та якій стороні передавати у фактичне володіння та користування.

У судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Брус С.М. на задоволенні позовних вимог наполягали у повному обсязі з підстав, які зазначені у позові, вважали за можливе встановити порядок користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності у запропонованому позивачем варіанті, що буде відповідати інтересам обох сторін по справі, при цьому вказували, що чинним законодавством допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, про що вказувалося і в рішенні Верховного Суду України від 17.02.2016 року в справі №6-1500цс15.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Король О.А. проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечували з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, вказували на необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних доказів, які б підтверджували правильність запропонованого позивачем варіанту встановлення порядку користування домоволодінням та відповідність такого варіанту тим часткам, які визначенні рішенням суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що вказаний позов задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до позовних вимог захисту підлягає порушене, на думку позивача, право останнього на користування та розпорядження належним йому на праві спільної часткової власності майном, від перешкод, які чинить відповідач.

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Рішенням Золотоніського районного суду Черкаської області від 06.12.2000 року вирішено питання розподілу майна подружжя, відповідно до якого за ОСОБА_2 визнано 3/5 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 . За ОСОБА_1 визнано 2/5 часин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вищевказаним судовим рішенням, котре набрало законної сили, встановлено належність сторонам у даній справі на праві спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_1 .

У силу ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, котре набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ч. 1 ст. 356 та ч. 1 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням ідеальних часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної сумісної власності.

Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Як встановлено судом, поділ у натурі спірного домоволодіння у складі житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд, яке перебуває у спільній власності сторін, відповідно до існуючих ідеальних часток кожного з них, не відбувався і питання з цього приводу у передбачений законом спосіб не вирішувалося. Крім того, згода щодо здійснення сторонами як співвласниками належного їм на праві спільної часткової власності нерухомого майна між ними не досягнута.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності.

Як зазначено вище, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача, а й враховувати інтереси відповідача, як належного та повноправного співвласника майна особи.

Крім того мають бути враховані судом і розміри часток кожного із співвласників домоволодіння, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке обов`язково має бути враховано судом при вирішенні питання встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності.

Вказані вище питання мають враховуватись та визначатися судом із урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, позивач не виконав свого обов`язку, передбаченого ст. 81 ЦПК України щодо подання доказів та не довів можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований ним спосіб, зокрема не подав суду для цього відповідних доказів, котрі б відповідали передбаченим ст., ст. 77-80 ЦПК України критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, главою 6 (ст., ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду.

Суд звертає увагу, що, незважаючи на те, що для з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, зокрема для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням, або ж для підтвердження можливості встановлення запропонованого позивачем варіанту такого користування, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, позивач висновок експерта не замовив і такий до суду не подав.

Доводи позивача щодо встановлення порядку користування домоволодінням, зокрема запропонований ним варіант такого порядку, ґрунтується на технічному паспорті який, як слушно заявляє відповідач, не містить точної площі всіх спірних приміщень, а відтак неможливо справедливо визначити, яку частину спільного домоволодіння та якій стороні передавати у володіння та користування.

Окрім того, при обрахуванні поданого позивачем варіанту встановлення порядку користування домоволодіння вбачається, що фактично частка володіння та користування будинковолодінням буде більшою ніж частка у праві власності на вказане домоволодіння, яке визначено судом. При цьому належного обґрунтування такої необхідності відступу від належного співвласникам часткам майна матеріали справи не містять.

Позивач та його представник в судовому засіданні були присутніми та достеменно знали про необхідність належного обґрунтування своїх вимог у зв`язку із недосягненням згоди між сторонами щодо запропонованого варіанту встановлення порядку користування спірним домоволодінням (через відхилення від ідеальних часток), позовні вимоги, запропоновані варіанти встановлення порядку користування домоволодінням не змінили, необхідних доказів встановлення саме такого порядку користування домоволодінням не надали.

Разом з тим, відповідачем через неналежне доведення розмірів заявленої позивачем площі та суттєвий відступ від встановлених рішенням суду часток, відповідної згоди щодо встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірним домоволодінням у судовому засіданні не надано. Відповідно, можливі варіанти встановлення порядку користування спірним домоволодінням, які б міг дослідити суд і ухвалити з вказаного приводу рішення, сторонами не запропоновані, судом у визначеному процесуальним законом порядку не здобуті.

Таким чином, незважаючи на те, що позивачем у даному випадку обрано один із вірних способів захисту порушених прав як співвласника, а саме встановлення порядку користування нерухомим майном, однак у судовому засіданні не здобуто жодних належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності та можливості встановлення порядку користування сторонами у справі домоволодінням, не запропоновано у встановленому процесуальним законом порядку можливих варіантів порядку користування зазначеним нерухомим майном, а із запропонованим позивачем варіантом, на переконання суду відповідач обґрунтовано, категорично не погоджується, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку із відмовою у позові у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягають також до стягнення й понесені останнім судові витрати у справі.

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 358, 386, 391 ЦК України, ст., ст. 12-13, 76-81, 263,-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 29 вересня 2020 року.