ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року

м.Суми

Справа №577/3897/19

Номер провадження 22-ц/816/783/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року в складі судді Буток Т.А., ухвалене в м. Конотоп,

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просив визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по нарахуванню та пред`явленню йому вимоги по виплаті нарахувань по картковому рахунку клієнта НОМЕР_1 в сумі 87730 грн 59 коп., які складаються з відсотків за користування кредитом, комісії Банку, пені та штрафів, зобов`язати відповідача припинити вказані нарахування, які він здійснює по його картковому рахунку після рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року та стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь у відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 вересня 2011 року він підписав з відповідачем заяву-анкету без номера, банк видав йому кредитну картку і визначив кредитний ліміт у розмірі 7000 грн. Банк відкрив йому картковий рахунок, яким він користувався. Станом на 16 грудня 2015 року він повністю розрахувався з банком по кредиту і працівник банку знищив його кредитну картку. Він зробив в банку роздруківку, з якої вбачалось, що він не має боргу перед банком. В подальшому дізнався про те, що з його пенсії відбуваються стягнення на користь банку за рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, банком була стягнута з нього заборгованість в сумі 14292 грн 23 коп., яка визначена банком станом на 08 листопада 2016 року та з компенсацією банку судового збору.

В подальшому він отримав лист від АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з вихідною поштовою датою на конверті відправника від 04 лютого 2019 року, в якому зазначено, що станом на день відправки листа банк визначив наявність у нього додатково нарахованого боргу після зазначеного рішення суду в сумі 84864 грн 72 коп. та пропонує його сплатити. А із виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 19 лютого 2019 року, яку він отримав, вбачається, що сума боргу складає 87730 грн 59 коп.

Стверджує, що підписував в Банку тільки анкету-заяву на видачу кредитної картки, а сам банківський договір з відповідачем ним не підписувався.

Наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни договору. Витяг банку з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які є в Банку щодо нього, ним не визнаються та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 вересня 2011 року шляхом підписання заяви - анкети, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Не повідомлення його про умови кредитування та не узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, покладає невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для нарахування та стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Вважає, що підписана ним анкета-заява № б/н на видачу картки від 19 вересня 2011 року в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є кредитним договором, бо кредитний договір не укладений у встановленій Законом формі. Крім того у анкеті-заяві № б/н на видачу картки від 19 вересня 2011 року процентна ставка за повернення кредитних коштів не зазначена. Тобто у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин, які конкретно запропоновані йому Банком та умови кредитування, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, відповідач безпідставно з 16 грудня 2015 року, після повного розрахунку з ним, нараховує заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, штрафи, пеню. І пропонує йому сплатити заборгованість перед Банком станом на 19 лютого 2019 року в сумі 87730 грн 59 коп. Вказаний борг нарахований йому Банком вже після рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року.

Кредитний договір з Банком був припинений в односторонньому порядку, бо Банк вже стягнув з нього нараховані відсотки, пеню, штрафи за період з 16 грудня 2015 року по 16 лютого 2017 року, по день ухвалення Конотопським міськрайонним судом Сумської області вищевказаного рішення. Після стягнення Банком заборгованості за рішенням суду, нарахування відсотків, штрафів, пені є незаконними.

Зазначає, що він письмово звертався до Банку скасувати нараховані ним після рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року відсотки, штрафи, пеню. 15 березня 2019 року своїм листом Банк відмовив йому у скасуванні вищевказаних нарахувань. Вважає, що Банк вчинив недобросовісно по відношенню до нього, не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які Банк вважав узгодженими. Просив захистити його права, як споживача, і визнати дії банку по нарахуванню йому 87730 грн 59 коп. по його картковому рахунку, незаконними, зобов`язати банк скасувати вказані нарахування та припинити подальше нарахування штрафів, пені, відсотків, бо тіло кредиту він давно сплатив, а з його пенсії банк продовжує стягувати відсотки, штрафи, пеню за рішенням суду.

Зазначає, що він є інвалідом по зору 2 групи, отримує незначну пенсію, нарахування Банку дуже великої суми штрафів, пені, відсотків за користування кредитом, яким він давно не користується, бо картка знищена банком, негативно впливає на його здоров`я. Він знервований тим, що його права порушені і Банк не бажає їх відновити. Він змушений вживати заспокійливі ліки, бо постійно думає про те, що вказані безпідставні нарахування банку можуть потягнути за собою арешт його житла, його реалізацію і він залишиться без місця проживання та засобів для існування.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги вказує, що він не порушив стабільність банківської системи, розрахувався з банком повністю, ніяких грошей після 16 грудня 2015 року через банк не отримував. Зазначає, що оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для подальших стягнень після дати направлення визначеної вимоги до суду.

Вказує, що він як особа, права якої порушені банком має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2102 року: 2102 грн х 100 = 210200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

З копії листа від 05 березня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190226/1125 вбачається, що розглянувши звернення ОСОБА_2 , АТ КБ`ПРИВАТБАНК» повідомляє наступне. Між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 19 вересня 2011 року. Згідно з умовами договору він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Умови договору, укладеного між позивачем та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідають ст. 1054 ЦК України, в якій передбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений договором строк і сплатити встановлені відсотки.

Натомість, у порушення зазначених норм закону та умов договору він зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, що викликало певні витрати та збитки з боку Банку.

У зв`язку з порушенням ним умов кредитного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був змушений звернутись з позовом до суду.

На дату звернення банком до суду із позовною заявою про стягнення суми заборгованості за його кредитом існувала певна сума заборгованості, що була обчислена відповідно до розрахунку суми заборгованості станом на конкретну дату. Оскільки ним на дату звернення банком до суду, а також впродовж строку від дати звернення до суду дотепер зобов`язання за кредитним договором не було виконано повністю, не повернута вся сума отриманого кредиту і відсотки за його користування, а також інші передбачені договором суми, на неповернену суму кредиту продовжували нараховуватися відсотки за його користування.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року у справі № 577/171/17-ц не покладено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обов`язку щодо зупинення нарахування заборгованості за договором № б/н від 19 вересня 2011 року.

Повернення кредиту є основним принципом кредитування. В зв`язку з тим, що механізм кредитування в Банку тісно пов`язаний з іншими банківськими програмами (депозити та ін.), то неповернення наданого кредиту, відсотків та винагороди, може негативно відбитися на функціонуванні банка в цілому.

З урахуванням вимог чинного законодавства України та умов договору, просять здійснити погашення заборгованості, яка існує у нього перед банком (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2011 року станом на 08 листопада 2016 року в розмірі 14 292 грн 23 коп., 1544 грн 00 коп. судового збору, а загалом 15 836 грн 23 коп. (а.с. 8).

З копії довідки від 01 квітня 2019 року № 9 вбачається, що на підставі постанови ВП № 54632572 від 22 вересня 2017 року з пенсії ОСОБА_2 проводяться відрахування з 01 листопада 2017 року по теперішній час. Утримання з пенсії проводяться на підставі ст. 50 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 20 % від нарахованої до виплати пенсії (а.с. 9).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2011 року станом на 08 листопада 2016 року в розмірі 14292 грн 23 коп., 1544 грн 00 коп. судового збору, а загалом 15836 грн 23 коп. (а.с. 10). Вказане рішення набрало законної сили.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки кредитний договір укладений між позивачем та відповідачем не є припиненим та на даний час невиконаний, позивач не довів, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки.

Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Однією із різновидностей зобов`язання є кредитний договір, порядок та форма укладення якого передбачені положеннями ст. ст. 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, який відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст.1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, при цьому кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2011 року позивач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки (а.с. 31).

З копії заяви вбачається, що позивач висловив згоду на оформлення договору, отримання кредитної карти «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку та зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с. 31 на звороті).

Також вбачається, що позивачем під час укладення кредитного договору також підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 19 вересня 2011 року. В даній довідці вказано: тип кредитної лінії; пільговий період (30 днів); базову відсоткову ставку за користування кредитом - 3 % в місяць (36 % річних); розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки; розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням більш ніж на 30 днів та інше (а.с. 32).

Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору, у тому числі щодо відсотків, пені та штрафів.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач розрахувався з банком повністю, ніяких грошей після 16 грудня 2015 року через банк не отримував та твердження про те, що оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для подальших стягнень після дати направлення визначеної вимоги до суду, не заслуговують на увагу колегії суддів, виходячи з наступного.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року у справі № 577/171/17-ц з позивача стягнута заборгованість, що існувала станом на 08 листопада 2016 року. Отже, факт укладення кредитного договору, факт користування кредитними коштами та факт прострочення їх вчасного повернення встановлено рішенням суду від 16 лютого 2017 року.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум (п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Відсутність своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів виконання договору від 19 вересня 2011 року та рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2017 року.

Враховуючи зміст заявлених вимог, які зводяться фактично до незгоди з рішенням суду від 16 лютого 2017 року та ухвалення такого рішення без апелянта і невручення йому відповідного рішення, про що вказує апелянт, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права оскаржити дане рішення в апеляційному порядку.

Щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, а також внаслідок ушкодження здоров`я. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб . Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що він як особа, права якої порушені банком має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав є безпідставними, оскільки позивачем не доведено не лише наявність будь-яких неправомірних рішень, дій чи бездіяльності зі сторони Банку, що призвели до завдання позивачеві моральної шкоди, а й розміру завданої моральної шкоди, оскільки сума, яку просить стягнути позивач з відповідача на відшкодування моральної шкоди не обґрунтована належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

О.І. Собина