ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/875/20
Провадження № 22-ц/4820/1600/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.

розглянув без повідомлення учасників справи справу апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року, суддя Бурлак Г.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача у спосіб стягнення доходів від безпідставно набутого майна та моральної шкоди,

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) про захист прав споживача у спосіб стягнення доходів від безпідставно набутого майна та моральної шкоди

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 04 вересня 2017 року між ним та відповідачем укладений договір надання банківських послуг, на підставі якого позивачу відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 . 22 вересня 2017 року відповідач з даного карткового рахунку незаконно списав на свою користь 1788,71 грн., а 24 жовтня 2017 року ще 30 грн., тобто всього 1818,71 грн., якими незаконно користується. Вказані обставини встановлені рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року, яким стягнуто з відповідача на користь позивача вказану суму грошових коштів. Вважає, що на підставі ст. 1214, ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування грошовими коштами позивача відповідач зобов`язаний сплатити йому проценти у розмірі облікової ставки НБУ, що становить 675,20 грн. Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 та постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2020 року встановлено, що незаконне списання Банком з його рахунку грошових коштів протягом вересня-жовтня 2017 року призвело до того, що він не отримав заробітної плати та був позбавлений засобів для існування. Такими неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 3000 грн.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 рокупозов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 675,20 грн. процентів за користування грошовими коштами за період з 24 жовтня 2017 року по 24 липня 2020 року. В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило рішення суду в частині задоволення вимог щодо стягнення процентів скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вказав, що права та інтереси позивача при виконанні укладеного між ним та Банком договору, за яким останнім було здійснено списання грошових коштів позивача, забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а не ст. 536 ЦК України, як невірно вказав суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задовольнити. Мотивуючи подану скаргу вказав, що рішення суду не ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства щодо спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої споживачу фінансових послуг.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає повному задоволенню, в той час як апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2020 року, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно списані кошти в розмірі 1818,71 грн. та розірвано договір про надання банківських послуг, укладений 04.09.2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» у виді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 5-6).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що проведений позивачем розрахунок не спростовано іншою стороною, у зв`язку з чим дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами підлягають задоволенню. Крім того, суд прийшов до висновку про необхідність розірвання договору, оскільки кредитор неправомірно провів списання коштів з карткового рахунку боржника, враховуючи, що умовами укладеного кредитного договору, текст якого був узгоджений між сторонами, не передбачено право Банку на одностороннє списання коштів клієнта. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зі стягнення моральної шкоди суд вказав, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода завдана майну споживача або шкода заподіяна каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, у зв`язку з чим дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 04 вересня 2017 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 та представником Банку анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

22 вересня та 24 жовтня 2017 року Банк списав з карткового рахунку ОСОБА_1 1818,71грн. у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №НМАWRX10337441 від 19 грудня 2006 року.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року, яке постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2020 року залишено без змін, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно списані кошти в розмірі 1818,71грн. та розірвав договір про надання банківських послуг.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку, що незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є помилковим.

Вказане також узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 607/3956/14-ц (провадження № 61-31812св18).

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

У справі, яка розглядається предметом позову, в тому числі, є стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно отриманими коштами. Розраховуючи розмір належної до стягнення суми, позивач, посилаючись на приписи ст. 526 ЦК України, визначив розмір процентів згідно встановленою НБУ обліковою ставкою.

Однак позивачем не обґрунтовано а судом першої інстанції не досліджено питання щодо правових підстав для нарахування процентів за користування грошовими коштами саме у розмірі облікової ставки НБУ.

В той же час, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, положення цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Однак, позов у цій справі подано саме у зв`язку з неправомірним списанням, відтак незаконним користуванням Банком грошовими коштами позивача. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливає з прав позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносини, які склалися між сторонами цього спору внаслідок безпідставного одержання Банком коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Таким чином, аби визначити розмір процентів, застосування до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України є помилковим, оскільки йдеться саме про неправомірну поведінку Банку.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

Проте, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, таких вимог позивачем заявлено не було, відповідних розрахунків не наведено, що позбавило суд апеляційної інстанції можливості дослідити питання правильності нарахування процентів за користування грошовими коштами позивача.

Суд першої інстанції не звернув уваги на встановлені вище обставини та задовольнив в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 , не навівши відповідного правового обґрунтування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 675,20 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 також просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь моральну шкоду у розмірі 3000 грн. на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 і 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору слід враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або ти чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору таке право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Відповідна правова позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року, справа №216/3521/16-ц, в якій Велика Палата відступила від висновку про застосування статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів», викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06.11.2019 року в постанові від 19.03.2020 року Хмельницький апеляційний суд дійшов висновку, що незаконне списання грошових коштів призвело до того, що ОСОБА_1 не отримав заробітної плати та був позбавлений засобів для існування.

Внаслідок неправомірних дій Банку ОСОБА_1 завдано шкоди, у зв`язку з чим він значною мірою втратив те, на що розраховував при укладенні договору про надання банківських послуг.

Отже, АТ КБ «Приватбанк» допустило істотне порушення договору, тому суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про розірвання договору про надання банківських послуг від 04.09.2017 року.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що списання Банком грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 в розмірі 1818,71 грн. відбулося з істотним порушенням вищевказаного договору про надання банківських послуг від 04.09.2017 року, що стало наслідком його розірвання.

Оскільки шкоди позивачу було заподіяно саме внаслідок неналежного виконання відповідачем умов споживчого договору, тому з урахуванням також вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 що стягнення моральної шкоди та визначення її еквіваленту в грошовому розмірі в сумі 700 грн. Доказів заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 3000 грн. справа не містить.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами з урахуванням вимог ст. 141 ЦК України. Діючи у відповідності з приписами ч. 7 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, який відповідно до Закону звільнений від сплати судового збору та задоволення апеляційної скарги Банку, судові витрати АТ КБ «Приватбанк» по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 2881,50 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 700 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовити.

Компенсувати АТ КБ «Приватбанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 2881 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова