ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №583/1695/20

Номер провадження 22-ц/816/2031/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2020 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухваленого у м. Охтирка, -

в с т а н о в и в :

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 49,6 кв.м, жилою площею 28,5 кв.м, а також просила визнати за відповідачем право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у 2004 році за спільні кошти придбана спірна квартира. Оскільки відповідачем не визнається право власності позивачки на частину квартири, тому заявниця просила здійснити поділ спільного майна подружжя у судовому порядку.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1737,50 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що до укладення шлюбу з позивачкою йому належала отримана в дар квартира у м. Суми, яку він продав за 9800 доларів США та за ці кошти 16 липня 2004 року придбав спірну квартиру у зв`язку з переїздом до м. Охтирка на постійне місце проживання з позивачкою. При цьому, у період з моменту реєстрації шлюбу до придбання спірної квартири позивачка не мала власних доходів, оскільки була студенткою, з 02 вересня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 була вагітною, а після народження сина перебувала у відпустці по догляду за дитиною. На думку відповідача, квартира була придбана ним виключно за його особисті кошти, а тому це майно не є спільним майном подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника адвоката Кутового Я.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08 квітня 2003 року ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3 , оціненою вартістю 11833 грн (а.с. 27).

02 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одружились (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 (а.с. 8).

14 липня 2004 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_3 за 10900 грн (а.с. 28).

16 липня 2004 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 за 19057 грн. ОСОБА_1 надала згоду на придбання квартири своєму чоловіку ОСОБА_2 (а.с. 29, 30).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_5 (а.с. 9).

Шлюб між сторонами розірвано у 2019 році.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу та в інтересах їхньої сім`ї, домовленості щодо відступу від рівних часток під час придбання квартири у подружжя були відсутні, а тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках. При цьому суд спростував доводи відповідача про придбання ним квартири за власні кошти відсутністю будь-яких доказів про це.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета

набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира була набута відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстрована на ім`я відповідача, а тому це майно є їх спільною власністю та підлягає поділу. При цьому, відповідачем не доведено належними доказами, що спірне нерухоме майно було набуте виключно за його особисті кошти, тобто від продажу набутої у дар квартири у м. Суми за 9800 доларів США. Як вірно встановив суд першої інстанції подарована відповідачу квартира була продана ним за 10900 грн, а спірна квартира у м. Охтирка була придбана за 19057 грн в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Отже, встановивши, що у період з 2003 по 2019 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що придбана у 2004 році спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_6 , а тому це нерухоме майно підлягає поділу шляхом визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частину цього майна.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті

обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти не заслуговують на увагу, оскільки заявник апеляційної скарги як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються придбання спірної квартири за іноземну валюту висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І.Собина