РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Володимир-Волинський

Володимир - Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Корніюк Т.О.,

з участю сторін:

позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

його представника - адвоката Смоляр Є.І.,

відповідачів за первісним позовом - позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шведа А.І.,

представника Володимир-Волинської міської ради (третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом) - Павленко Л.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимир-Волинський Волинської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Володимир-Волинська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Володимир-Волинська міська рада, про усунення перешкод в користуванні особистим майном та житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із позовом до своєї колишньої дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що є наймачем квартири, яка перебуває у комунальній власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним у вказаній квартирі зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 .

Із дружиною він у 2006 року розірвав шлюб, а з початку з початку 2017 року вона переїхала постійно проживати до своїх батьків в село Дольськ Турійського району. Повнолітній син у 2008 році одружився та виїхав на постійне проживання до своєї дружини у село Радовичі Турійського району.

Відтак відповідачі за власною волею залишили місце проживання у житлі, наймачем якого є позивач, однак надалі залишаються зареєстрованими у ньому. Вказаний факт створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, що проявляється у зайвому нарахуванні житлово-комунальних послуг, які він сплачує самостійно, а також відмові у отриманні субсидії на утримання житла.

На підставі ст.107 ЖК УРСР, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням у справі від 07 серпня 2019 року позов задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить до житлового фонду Володимир-Волинської міської ради.

16 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про поновлення строків на подання заяви про перегляд заочного рішення і про перегляд заочного рішення. Свою заяву ОСОБА_2 мотивувала тим, що із 2005 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , самостійно її утримувала. Позивач у 2006 році залишив сім`ю та переїхав проживати у інше місце. На момент ухвалення заочного рішення у справі вона тимчасово знаходилась у селі Дольськ Турійського району Волинської області, де здійснювала постійний догляд за своїми пристарілими та хворими батьками. Після смерті батька повернулась додому 07 жовтня 2019 року, однак, в період її тимчасової відсутності позивач повернувся у квартиру, змінив у ній двері та замки, не впускає її додому, заборонивши в тому числі доступ до її особистих речей. Про існування заочного рішення у справі дізналась із слів позивача.

Ухвалою від 25 жовтня 2019 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 , заочне рішення у справі від 07 серпня 2019 року скасоване, призначено справу до нового розгляду.

З викладених у заяві про перегляд заочного рішення підстав, 07 листопада 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Володимир-Волинська міська рада, про усунення перешкод в користуванні особистим майном та житловим приміщенням. Додатково у зустрічному позові ОСОБА_3 також вказав, що був тимчасово відсутній у спірному житлі у зв`язку працевлаштуванням на підприємстві «Аміла», що знаходиться у селі Радовичі Турійського району Волинської області, а також здійсненням догляду за дружиною та трьома дітьми, які проживають у цьому ж селі. Вважають, що ОСОБА_1 самовільно замінивши двері та замки у спірній квартирі, забороняє їм доступ до житла та власних речей, а тому з підстав, передбачених ст.391 ЦК України, просять суд зобов`язати його усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою від 14 листопада 2019 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження.

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 подано відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого він заперечив зустрічний позов. Вказав, що його колишня дружина ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі понад два роки, а син ОСОБА_3 понад десять років, у зв`язку з чим вважає, що вони втратили будь-який інтерес до нього. За час користування житлом, вони його привели у непридатний для проживання стан, залишили борги по сплаті комунальних послуг. У спірній квартирі він самостійно провів ремонтні роботи, сплатив заборгованість. В той же час жодних перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням він не чинив, оскільки колишня дружина та син самостійно прийняли рішення про переїзд на проживання до інших населених пунктів. Двері та замки у квартирі замінив після ухвалення заочного рішення у справі.

В судових засіданнях ОСОБА_1 та його представник первісний позов підтримали, а зустрічний заперечили з підстав, викладених у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. Додатково представник вказала на те, що ОСОБА_3 у 2008 році одружився та самостійно переїхав на постійне місце проживання у село Радовичі Турійського району Волинської області, де також працює. ОСОБА_2 також вже понад два роки проживає у селі Дольськ Турійського району. Вказані факти вони самостійно документально підтвердили, а отже на підставі ст.107 ЖК УРСР втратили право користування житловим приміщенням. В той же час зазначила, що доводи ОСОБА_2 про догляд за хворими батьками є безпідставними, оскільки місцевими органами соціального захисту населення було батькам ОСОБА_2 призначено піклувальників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які здійснювали за ними догляд та отримували відповідні компенсаційні виплати.

В судових засіданнях ОСОБА_2 , її представник і ОСОБА_3 первісний позов заперечили, а зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у власних заявах. Разом з тим пояснили, що ОСОБА_1 після розлучення у 2006 році самостійно переїхав жити у інше місце, спірним житлом до 2018 року не користувався. Протягом всього часу йому було достовірно відомо про те, що ОСОБА_2 тимчасово знаходиться у селі Дольськ Турійського району, де доглядає своїх пристарілих батьків, а син проживає у своєї дружини у селі Радовичі цього ж району. ОСОБА_2 вказала, що не дивлячись на тимчасову відсутність у спірному житлі, вона систематично навідувалась додому, де зберігались її особисті речі, просила сусідів спостерігати за квартирою у період її відсутності. Використовуючи їх відсутність за місцем проживання, ОСОБА_1 у 2018 році звертався до суду з аналогічним позовом. Проте, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з`явились до суду та заперечили позов, його було залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 . Незважаючи на це, у травні 2019 року ОСОБА_1 , використовуючи їх тимчасову відсутність, повторно подав позов, за яким судом було ухвалено заочне рішення в даній справі. В той же час, ОСОБА_1 змінив двері та замки у квартирі та не впускав їх до свого житла та особистих речей, що знаходились у ньому. У зв`язку з такими діями вони звертались у поліцію. Разом з тим вказали, що після останнього судового засідання, що відбулось 19 лютого 2020 року, ОСОБА_1 відчинив їм двері до квартири, проте продовжує наполягати на своїх позовних вимогах. Окремо, в судовому засіданні ОСОБА_3 визнав, що після одруження переїхав до своєї дружини у село Радовичі Турійського району, де із сім`єю проживає понад 11 років, проте також не полишає наміру в майбутньому проживати у спірному житлі.

Представник третьої особи Павленко Л.М. при ухваленні рішення у справі поклалась на розсуд суду. В судовому засіданні підтвердила, що спірна квартира АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, яка протягом багатьох років перебувала на балансі та в управлінні житлово-експлуатаційної контори № 1 м. Володимир-Волинського. У відповідності до архівних записів 2004 року виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради Волинської області приймалось рішення про виділення в оренду даної квартири ОСОБА_1 та членам його сім`ї у складі трьох осіб. У зв`язку з цим сторони вселились у вказане житло та 01 лютого 2005 року зареєстрували у ньому своє місце проживання. Проте, всупереч вимогам законодавства ордер на вселення у спірне житло ОСОБА_1 та членам його сім`ї не видавався, договір найму (оренди) житлового приміщення не укладався. Відтак, сторони протягом шістнадцяти років фактично користуються комунальним житлом без юридичних підстав.

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , яка є теперішньою дружиною ОСОБА_1 , а також його сват ОСОБА_8 , показали, що протягом останніх двох років ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_6 , яка є рідною дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в судовому засіданні вказала, що після розлучення батьків у 2006 році та до 2019 року у спірному житлі проживала її мати ОСОБА_2 . Разом з нею до 2008 року проживав брат ОСОБА_3 , який після одруження у 2008 році переїхав жити до своєї дружини. Батько у 2006 році покинув сім`ю та проживав у іншому місці. Відтак, у квартирі АДРЕСА_1 , протягом 10 років мати проживала самостійно. З 2017 року мати доглядала пристарілих бабусю та дідуся у селі Дольськ Турійського району. У 2019 році батько повернувся у квартиру замінив двері і замки, а відтак не впускає додому матір та брата.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є сусідами сторін по адресі спірної квартири, підтвердили, що сім`я ОСОБА_1 проживала спільно у їх будинку із 2005 до 2006 року. Після розлучення у 2006 році ОСОБА_1 переїхав проживати у інше місце. У 2008 році син ОСОБА_3 одружився, і також покинув дану квартиру. Відтак, протягом близько 10 років у ній проживала ОСОБА_2 самостійно. Однак, у зв`язку із хворобою батьків, остання переїхала до них для здійснення догляду. Протягом цього часу просила сусідів спостерігати за квартирою. Приблизно у жовтні-листопаді 2019 року до даної квартири вселився ОСОБА_1 , який змінив двері та замки.

Свідок ОСОБА_12 (рідна сестра ОСОБА_2 ) в судовому засіданні підтвердила факт здійснення її сестрою постійного догляду за пристарілими батьками протягом 2017-2019 років. Вказала, що документально піклування за пристарілими батьками повинен був здійснювати її син ОСОБА_5 , однак в силу свого молодого віку та постійної зайнятості на роботі він цього робити не зміг.

Заслухавши позиції сторін, опитавши заявлених ними свідків та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив фактичні правовідносини, які виникли між сторонами, та прийшов до наступних висновків.

Так, згідно архівного витягу № 22/35 від 18 червня 2018 року, на підставі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 335 від 21 жовтня 2004 року «Про надання квартир, виключення квартир із списку службових, взяття громадян на квартирний облік» надано дозвіл житлово-експлуатаційній конторі №1 укласти договір оренди з ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , взяти на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов: … ОСОБА_1 , майстра ВПУ, склад сім`ї - 3 особи…».

Поданими до суду копіями сторінок паспортів сторін встановлено, що із 01 лютого 2005 року по даний час їх місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 стверджується про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвали шлюб 21 серпня 2006 року.

Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 встановлено, що позивач 03 липня 2008 року одружився вдруге із ОСОБА_11 .

Довідкою про зареєстрованих та заборгованість за надані житлово-комунальні послуги № 1911 від 26 квітня 2019 року стверджується, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наймач ОСОБА_1 , його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 .

Копіями договорів на користування електричною енергією для побутових потреб, про надання послуг на утримання будинків і споруд, про постачання природного газу побутовим споживачам, надання послуг з вивезення та захоронення побутових відходів стверджується, що вони укладені у 2003, 2007 та 2018 році із ОСОБА_1 щодо обслуговування квартири АДРЕСА_1 .

Довідкою № VL 03/2-Сл-2983-0718 від 23 липня 2018 року Володимир-Волинським відділенням ПАТ «Волиньгаз» повідомлено ОСОБА_1 про припинення газопостачання 10 травня 2017 року, а також сплату ним заборгованості у сумі 2258, 90 гривень 18 червня 2018 року.

Копією наданої ОСОБА_1 квитанції також підтверджується факт сплати ним 15 червня 2018 року квартирної плати по обслуговуванню спірного житла у розмірі 1443, 34 гривень.

Копією акту про фактичне місце проживання (не проживання) громадян на території м. Володимир-Волинського від 15 квітня 2019 року, складеного комісійно працівниками виконкому Володимир-Волинської міської ради, УЖКГ та ЦНАП встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , є комунальною власністю, перебуває у занедбаному стані, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у ній не проживають.

Правовідносини які склалися між сторонами регулюються нормами цивільного, житлового та сімейного права, оскільки складалися в час утворення спору між подружжям і їх раніше неповнолітньою, а потім повнолітньою дитиною, а також у сфері щодо права користування житловим приміщенням, яке було надано у користування наймачу та членам його сім`ї.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами спірне житлове приміщення було надано у найм (користування) ОСОБА_1 та членам його сім`ї до складу якого входили тоді ще дружина та неповнолітній син на підставі відповідного рішення виконкому Володимир-Волинської міської ради № 335 від 21 жовтня 2004 року.

У відповідності до ч.1 ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Проте, як встановлено у справі, з невідомих причин ордер ОСОБА_1 та членам його сім`ї на вселення до спірного житла із 2004 року по теперішній час не видавався, відповідно і договір найму вказаного житла із ним не укладався, однак сторони самостійно та вселились у спірне житло та користувались ним протягом понад 15 років.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (позиція Верховного Суду у постанові № 344/18741/14-ц від 26 вересня 2018 року).

Враховуючи встановлені фактичні обставини, судом визначено, що вселення сторін до спірного житла не було самоправним, оскільки існувало рішення органу місцевого самоврядування про надання його сторонам у користування.

Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 у справі «Прокопович проти Росії», ЄСПЛ визначив, що концепція житла за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції.

Протягом останніх 15 років факт користування спірною квартирою сім`єю ОСОБА_1 житлово-експлуатаційною конторою, органом місцевого самоврядування чи іншими особами не заперечувався та не оспорювався. За цей час сторони уклали договори щодо отримання електро та газопостачання у вказану квартиру, надання інших комунальних послуг. Тривалий час користувались ними та несли витрати по утриманню вказаного житла.

За змістом укладеного із ОСОБА_1 договору про надання послуг утримання будинків і споруд від 22 січня 2007 року, житлово-експлуатаційною конторою № 1 м. Володимир-Волинський визнано, що останній є наймачем квартири АДРЕСА_1 . В той же час у відповідності до п.20 зазначеного договору, він не втратив своєї юридичної сили та не є розірваним станом і на даний час.

У зв`язку з наведеним, суд кваліфікує фактичне користування спірним житлом сім`єю ОСОБА_1 протягом 15 років без виданого їм на вселення ордеру та без укладення відповідного договору, як правовідносини щодо найму житлового приміщення, а відтак до них застосовує відповідні норми ЦК України та ЖК УРСР.

Згідно ч.1 та 2 ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ч.3 ст.64 ЖК УРСР, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відтак при визначенні характеру спірних правовідносин у даній справі суд констатує, що вирішальне значення у ній має встановлення факту та термінів проживання сторін у займаному жилому приміщенні.

За таких обставин суд також вважає, що позивач за первісним позовом в статусі наймача житлового приміщення, а в той же час позивачі за зустрічним позовом, як особи, які перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вправі звертатись до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів, що стосуються вказаного житла, незважаючи на відсутність ордеру на вселення та договору найму житлового приміщення.

В судовому засіданні встановлено, що сторони раніше спільно постійно проживали у найнятому житлі, однак з часом сімейні відносини між ними припинились. Шлюб був розірваний, позивач у 2006 році перестав проживати спірній квартирі, переселився у інше місце, у 2008 році одружився вдруге. Лише у 2018 році повторно проявив інтерес до спірного житла та повернувся до нього. За період відсутності ОСОБА_1 у спірному житлі, його право користування ним ніхто не оспорював, не оспорює і на даний час.

В той же час після розлучення ОСОБА_2 продовжувала самостійно проживати у спірному житлі, користуватись ним. Невеликі борги по сплаті комунальних послуг станом на червень 2018 року, які добровільно сплатив ОСОБА_1 , свідчать про те, що вона до 2018 року утримувала квартиру самостійно.

У відповідності до положень ч.2 ст.107 ЖК УРСР, на яку посилається ОСОБА_1 як на підставу позову, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

За доводами ОСОБА_1 , його колишня дружина ОСОБА_2 у 2017 році вибула на постійне проживання до своїх батьків у село Дольськ Турійського району, у зв`язку з чим втратила право користування спірною квартирою.

Проте суд визнає доводи ОСОБА_1 не доведеними.

Актом обстеження від 10 жовтня 2019 року, виданим виконавчим комітетом Турійської селищної ради стверджується про те, що ОСОБА_2 з 21 червня 2017 року не зареєстрована, але дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки здійснювала догляд за своїм батьком ОСОБА_14 - 1928 року народження, який після інсульту був нерухомим і помер, а зараз здійснює догляд за матір`ю ОСОБА_15 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Копіями виписок із медичних карт амбулаторних хворих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 03 липня 2018 року встановлено, що вони потребували постійного стороннього догляду.

Копією лікарського свідоцтва про смерть № 10 від 16 серпня 2019 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 16 серпня 2019 року підтверджено, що ОСОБА_14 цього ж дня помер.

Показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , а також сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , стверджується, що протягом догляду за батьками з 2017 по 2019 рік, ОСОБА_2 на постійне проживання до них не виїздила, систематично поверталась додому, де зберігала усе своє майно та речі.

Долученою до матеріалів справи ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 24 липня 2018 року, якою було залишено без розгляду попередню позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, стверджується те, що ОСОБА_2 була присутньою в судовому засіданні, позов заперечувала, а відтак станом на той час не втратила інтересу до спірного житлового приміщення.

Матеріалами проведеної ВП ГУНП у Волинській області перевірки за зверненням у 2019 році ОСОБА_2 щодо створення ОСОБА_1 перешкод у користуванні житлом та майном, підтверджено, що ОСОБА_2 намагалась зайти до приміщення квартири, де зареєстроване її місце проживання, однак не могла цього зробити у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 замінив двері та замки.

Вказані докази спростовують доводи позивача за первісним позовом про те, що ОСОБА_2 вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.

В той же час суд вважає, що тимчасова відсутність ОСОБА_2 за місцем постійного проживання була пов`язана із поважними причинами, оскільки вона здійснювала постійний догляд за своїми батьками.

Обов`язок дітей піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу визначений ч.1 ст.172 СК України, не залежить і не суперечить можливості призначення таким батькам інших піклувальників. У зв`язку з цим суд вважає такою, що не має доказового значення у справі щодо спірних правовідносин, подану стороною позивача за первісним позовом довідку Управління соціального захисту населення Турійської РДА № 34 від 28 жовтня 2019 року про те, що догляд за ОСОБА_14 та ОСОБА_15 здійснювали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відтак, суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених первісних позовних вимог в частині втрати права користування ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням.

В той же час судом встановлено, що син ОСОБА_3 , який став повнолітнім та одружився у 2008 році, виїхав на постійне місце проживання до своєї дружини. З цього часу протягом майже 12 років він постійно проживав у селі Радовичі Турійського району Волинської області разом із своєї сім`єю, там у нього народилося троє дітей, він працевлаштувався у фермерському господарстві « Аміла ». Вказані факти підтверджені копіями свідоцтв про народження дітей та довідкою працедавця № 101 від 11 листопада 2019 року, показаннями усіх свідків у справі, а також визнані ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Будь-яких доказів факту користування ОСОБА_3 спірним житловим приміщенням протягом останніх 12 років та зберігання у ньому власного майна чи речей суду подано не було. Одночасно доводи ОСОБА_3 про можливість у майбутньому переїхати на проживання за місцем реєстрації також не підтверджені, суд визнає їх безпідставними, оскільки у відповідності до ст.107 ЖК УРСР він вважається таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

З цих же підстав суд також визнає неналежними доказами матеріали звернення ОСОБА_3 до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області щодо створення перешкод батьком у користуванні житловим приміщенням.

Отже, первісні позовні вимоги в частині втрати права користування ОСОБА_3 спірним житловим приміщенням суд визнає підставними та обгрунтованими, а відтак вони повинні бути задоволеними.

Відтак, на переконання суду ОСОБА_2 вправі користуватись найманим житловим приміщенням на рівні із ОСОБА_1 .

Стаття 104 ЖК УРСР передбачає, що член сім`ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

За встановлених обставин справи, відповідно до положень ст.64 ЖК УРСР, ОСОБА_1 не вправі чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, де вона проживає.

На підставі ст.391 ЦК України, ОСОБА_2 як власник майна та речей, які зберігається у житлі, яким вона користується, вправі також вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Факт створення ОСОБА_1 перешкод у користуванні ОСОБА_2 житлом та особистим майном доведений у справі долученими доказами та показаннями свідків.

Проте, оскільки за твердженнями сторін позивач за первісним позовом до кінця розгляду справи по суті самостійно усунув такі перешкоди і дозволив відповідачам доступ до житла та майна, суд вбачає доцільним задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням спірної квартири.

Відповідно в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити у зв`язку із втратою ним права користування житловим приміщенням.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки первісні та зустрічні позовні вимоги задоволені частково у рівній мірі, суд не застосовує стягнення судового збору на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-79, 81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Володимир-Волинської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить до житлового фонду Володимир-Волинської міської ради.

Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Володимир-Волинської міської ради, про усунення перешкод в користуванні особистим майном та житловим приміщенням - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

1.позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

1.1 представник позивача: адвокат Смоляр Євдокія Іванівна, адреса: АДРЕСА_5 ;

2.відповідачі за первісним позовом - позивачі за зустрічним позовом:

2.1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

2.1.1її представник: адвокат Швед Анатолій Іванович, адреса: АДРЕСА_6

2.2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1; 3 . третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Володимир-Волинська міська рада, , юридична адреса: Волинська область, м. Володимир-Волинський, вул. Д. Галицького, 5;

3.1 представник третьої особи: начальник юридичного відділу виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Павленко Людмила Миколаївна.

Повний текст рішення складено 19 березня 2020 року.

Суддя (підпис).

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер