Дата документу 11.03.2020 Справа № 321/920/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/920/15 Головуючий у 1 інстанції: Ворожбянов А.М.
провадження № 22-ц/807/524/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення устаткування для свердловини за договором зберігання,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про повернення устаткування для свердловини за договором зберігання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 грудня 2012 року між нею та ТОВ "Агрокапітал Менеджмент" був укладений договір № 281-Т, відповідно до якого вона придбала устаткування для свердловини і повинна була оплачувати його вартість згідно графіку до договору. Загальна вартість устаткування та послуг склала 25 203,00 гривень, з яких 289,00 гривень є комісією за оформлення документів, а решта в сумі 24 914,00 гривень - вартість самого устаткування для свердловини. 25.12.2012р. вона отримала від ТОВ "Агрокапітал Менеджмент" наступне устаткування для свердловини: насос "Волотей" БЦПЄ 0,5 -6У; муфту зажимну Д.25* 1 HP та труби для свердловини PLAST L-4000, всього на загальну суму - 24 914,00 гривень.

26.12.2012р. вона передала це устаткування для зберігання відповідачу у справі - ОСОБА_1 , який зобов`язався пробурити їй свердловину та встановити вище перелічене устаткування. Але свої зобов`язання відповідач не виконав, свердловину не пробурив і устаткування не встановив. Оскільки устаткування для свердловини залишається у відповідача, 22.06.2015р. вона направила на його адресу письмову вимогу повернути устаткування для свердловини до 01 липня 2015 року, яку йому було вручено 25.06.2015р., про що свідчить поштове повідомлення форми № 119. Але до вказаної дати відповідач устаткування для свердловини їй не повернув.

Просила суд витребувати від ОСОБА_1 на її користь устаткування для свердловини: насос "Волотей" БЦПЄ 0,5 - 6У; муфту зажимну Д.25* 1 HP та труби для свердловини PLAST L-4000, на загальну суму - 24 914,00 гривень, яке йому було передано за договором зберігання від 19.12.2012р. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені нею судові витрати.

Заочним рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 устаткування для свердловини: насос "Волотей" БЦПЄ 0,5 - 6У; муфту зажимну Д.25* 1 HP та труби для свердловини PLAST L-4000, на загальну суму - 24 914,00 гривень, яке йому було передано за договором зберігання від 19.12.2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати, а саме: суму за сплату судового збору в розмірі 250 грн. та витрати за надання юридичних послуг в розмірі 800 грн., а всього 1050 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кари Р.Т., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , які заперечували проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності ч. 1 до ст. 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняті речі на зберігання посвідчені розпискою, квитанцією або іншими документами, підписанім зберігачем.

Згідно з ч. 2 ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати речі до пред`явлення поклажодавцем вимоги про їх повернення.

Згідно з вимогами ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана для зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої якості.

Судом встановлено, що 26.12.2012р. позивач ОСОБА_2 передала для зберігання відповідачу у справі - ОСОБА_1 устаткування для свердловини, а саме: насос "Волотей" БЦПЄ 0,5 -6У; муфту зажимну Д.25* 1 HP та труби для свердловини PLAST L-4000, всього на загальну суму - 24 914,00 гривень, що підтверджено письмовою розпискою відповідача від 26.12.2012р.

Суд вказував. що відповідач ОСОБА_1 зобов`язався пробурити ОСОБА_2 свердловину та встановити вище перелічене устаткування. Але до теперішнього часу свої зобов`язання не виконав, свердловину не пробурив і устаткування не встановив.

Той факт, що вказане устаткування дійсно належить позивачу ОСОБА_2 , підтверджується копією договору № 281-Т, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Агрокапітал Менеджмент" від 19.12.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала устаткування для свердловини і повинна була оплачувати його вартість згідно з графіком до договору. Загальна вартість устаткування та послуг склала - 25 203,00 гривень, з яких 289,00 гривень є комісією за оформлення документів, а решта 24 914,00 гривень - вартість самого устаткування для свердловини.

В підтвердження сплати грошових коштів за вказане устаткування позивачем надано копію графіку до договору № 281-Т та накладну № РН-00000 від 25.12.2012 року.

Письмове звернення позивача ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_1 з вимогою про повернення устаткування підтверджено копією її письмової вимоги від 22.06.2015р.

На зважаючи на отримання цієї вимоги, ОСОБА_1 до часу ухвалення у справі судового рішення устаткування, передане йому на зберігання позивачем, не повернув, тому суд задовольнив вимоги позивача, витребувавши з відповідача на її користь устаткування на загальну суму 24 914 грн.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2016р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 15 жовтня 2015р. залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд розглянув справу у його відсутності та, попри те, що він не був належним чином повідомлений про її розгляд, постановив заочне рішення про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд перед відкриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_2 перевірив зареєстроване місце проживання відповідача та встановив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( ас. 15).

Саме на цю адресу судом спрямовувалась кореспонденція із суду, яка поверталась не врученою із зазначенням поштовим працівником «закінчення строку зберігання» (а.с. 17. 23-25, 28).

У своїй заяві про перегляд заочного рішення, апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає цю ж адресу місця реєстрації, на яку судом і надсилались судові повістки.

Відповідно до ч. 5 статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка надсилається фізичній особі за адресою її місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або повідомлення вручене їм належним чином.

Отже, вбачається, що адресу місця реєстрації ОСОБА_1 не змінював з 2015р. до теперішнього часу, а тому суд виконав вимоги статті 74 ЦПК України щодо направлення судових повісток йому за адресою місця реєстрації. Відтак процесуальних порушень судом допущено не було.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не отримував ніякої кореспонденції за цією адресою, що відслідковується із матеріалів справи: змістом подання державного виконавця Михайлівського районного ВДВС про оголошення боржника ОСОБА_1 у розшук від 25.04.2019р. ( а.с. 53), актами державного виконавця від 05.04.2017р.,, 08.04.2016р., 20.03.2016р., 08.04.2016р., 26.07.2017р., 14.11.2018р. (а.с. 59-67), поверненням судових повісток при розгляді вказаного подання (а.с. 78-79), змістом подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 ( а.с. 80-82).

Та з`явився ОСОБА_1 для ознайомлення з матеріалами цієї справи лише після того, як його особу було внесено до бази даних Державної прикордонної служби України як особу, яку обмежено у праві виїзду з України ( а.с. 108, 114).

Відтак, порушень з боку суду вимог процесуального закону щодо повідомлення відповідача неодноразово рекомендованими листами колегія не встановила. Та саме відповідач не проживав за своєю адресою реєстрації, на що вказують вищезазначені матеріали справи. А тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судом правильно визнано, що судові повістки вручені йому належним чином.

Наступним доводом необґрунтованості рішення суду відповідач визначає невмотивованість судом висновків про задоволення позову.

Зі скарги вбачається, що відповідач не оспорює правильності висновків суду щодо доведеності факту належності позивачу устаткування, яке вона просила витребувати у нього.

Тому ці обставини не підлягають перевірці як такі, що визнані відповідачем, та які він не оспорює у скарзі.

Натомість, відповідач вказує, що суд базував свої висновки на підставі розписки, у якій начебто сторони визначили правовідносини щодо зберігання майна. Але зміст розписки, на його думку, не підтверджує цього, оскільки в ньому не зазначено, що устаткування ОСОБА_1 отримав саме від ОСОБА_2 . Крім того, судом безпідставно встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався пробурити ОСОБА_2 свердловину та встановити передане на зберігання устаткування, але такі обставини нічим не підтверджені, адже не додано позивачем ні договору підряду, ані будь-якого іншого договору про замовлення нею таких робіт.

Проте, колегія вважає, що, оскільки правовідносини щодо виконання умов договору відносно буріння скважини та встановлення устаткування не є предметом позову, то підстави передачі майна на зберігання відповідача будь-якого правового значення не мають. А предметом договору є устаткування, яке бажає повернути собі його власниця, яке знаходиться у відповідача на зберіганні. Тому доведенню підлягають саме факти передання позивачем майна відповідачу на зберігання та неповернення цього майна на вимогу позивача відповідачем.

Такі правовідносини позивач обгрунтовувала розпискою, копія якої долучена до матеріалів справи.

Колегією в ході апеляційного розгляду справи було оглянуто оригінал цієї розписки, який надано позивачем ОСОБА_2 , про що судом зроблено засвідчувальний напис ( а.с. 10).

Зміст розписки є таким (рос.): « Я ОСОБА_1 закупил и получил на хранение материалы для строительства скважины в суммы 17 000 тыс. гр.. (семнадцать тыс. гр.. 00 коп.). До начала строительных работ они находяться у меня, Сохранность гарантирую».

Отже, ОСОБА_1 у скарзі не заперечує особисте написання цієї розписки, а лише вказує, що вона не містить вказівки на особу, у якої він прийняв на зберігання устаткування.

Дійсно, такої вказівки розписка не містить, але факт знаходження оригіналу розписки у ОСОБА_2 саме і вказує на те, що розписку було адресовано їй, та саме вона є особою, яка надала устаткування на зберігання відповідачу.

Не визнає ОСОБА_1 також того факту, що він отримав письмову вимогу ОСОБА_2 , про повернення устаткування.

Але на підтвердження цього факту ОСОБА_2 надано поштове повідомлення, згідно з яким вимога позивача від 22.06.2015р. вручена Старокожко 25.06.2015р. ( а.с. 12).

Вказуючи, що там проставлено не його підпис, відповідач не надає доказів цьому та не заявляє будь-яких відповідних клопотань, та суд невправі самостійно аналізувати підписи учасників справи, проставлені на будь-яких документах, що надані як докази у справу, на предмет їх належності підписанту. А отже, колегія не може прийняти до уваги такі бездоказові ствердження апелянта, тим більше, що за достовірність внесених у повідомлення даних відповідає працівник пошти, який здійснює доставку кореспонденції.

В судовому засіданні адвокат відповідача - Кара Р.Т. додатково зазначила, що вартість устаткування, визначена у договору про його придбання, та у розписці не збігається, а тому не можна вважати, що саме це устаткування, яке придбала ОСОБА_2 , передано на зберігання.

Так, дійсно ОСОБА_2 згідно з витратною накладною № РН-00000 від 25.12.2012р. придбала устаткування за 25 203 грн. ( а.с. 9), в розписці вказана вартість устаткування, яке передається ОСОБА_1 на зберігання, в сумі 17 000 грн.

З цього приводу ОСОБА_2 зазначала, що фактично устаткування коштувало 17 000 грн., але з урахуванням розстрочки на 24 місяці у вартість устаткування були включені відсотки, а тому договірна вартість склала 25 203 грн., в тому числі 289 грн. - комісії. Фактично нею було сплачено за устаткування саме 24 914 грн.

Проте колегія вважає, що договірні відносини між сторонами у справі склались саме на підставі розписки, у якій сторони узгодили вартість устаткування в сумі 17 000 грн., а тому саме цю суму слід зазначити як вартість устаткування, яке було обґрунтовано витребувано судом з відповідача на користь позивача.

В такому разі оскаржуване рішення суду у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначеної вартості витребуваного устаткування, та в решті скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року у цій справі змінити в частині вартості витребуваного устаткування для свердловини, визначивши її у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.