1Справа № 335/6482/19 2/335/186/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Геєць Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства „Укрсоцбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство „Укрсоцбанк (надалі АТ „Укрсоцбанк) звернулося до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.09.2006 року між АКБ „Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ „Укрсоцбанк, та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 316-49-ПП-081, відповідно до якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст.ст. 37, 38 Закону України „Про іпотеку АТ „Укрсоцбанк було оформлено право власності на квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 28.11.2018 року АТ „Укрсоцбанк є власником вищезазначеної квартири.

Згідно з довідкою від 25.03.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що відповідно до ст. 317 ЦК України відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратили право користування вказаною квартирою, позивач АТ „Укрсоцбанк на підставі ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку.

Ухвалою суду від 01.07.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву і призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 26.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі.

В судове засідання представник позивача та представник третьої особи не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Відповідач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.

Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

В ході розгляду справи встановлено, що 02.09.2006 року між АКБ „Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ „Укрсоцбанк, та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 316-49-ПП-081, відповідно до якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та реєстрацію права власності від 30.11.2018 року власником квартири загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є АТ „Укрсоцбанк (а.с. 8).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 27.06.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18.11.2004 року по теперішній час, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20.06.2017 року по теперішній час (а.с. 30).

15.05.2019 року АТ „Укрсоцбанк направило на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 9-11).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вищезазначені норми матеріального права визначають право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним, однак лише у спосіб, прямо визначений законом.

Права власника житлового будинку або квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В той же час такі вимоги мають відповідати та можуть бути реалізовані виключно за передбаченою законом процедурою.

Захист права власника житлового приміщення, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, а також визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням регулюються статтями 405 ЦК України, 109 ЖК України та Законом України „Про іпотеку.

Предметом позову у справі, є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації в примусовому порядку зі спірної квартири, яку позивач набув у власність згідно ст.ст. 37,38 Закону України „Про іпотеку.

Зважаючи на те, що набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України „Про іпотеку то позивач повинен був бути обізнаним про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання членів сім`ї попереднього власника.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21 серпня 2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Суд ураховує, що позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості та не здійснив достатньої належної обачності при реєстрації права власності.

Також суд бере до уваги, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом поставить під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5 ЦПК України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ураховуючи наведене та зважаючи на те, що єдиною підставою визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку зазначено зміну власника, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову.

В своєму позові позивач посилався на ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. В той же час дана норма не встановлює такої дії, як визнання особи такою, що втратила права користування житлом. Більш того, вказана норма регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як набуття або втрата права на користування житлом регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства „Укрсоцбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Ю.В.Геєць