Справа № 136/1910/19
Провадження № 22-ц/801/1230/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 136/1910/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Богословського Сергія Вікторовича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Кривенка Д.Т., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позов обґрунтовано тим, що сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають біля позивача та перебувають на його утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомогу на утримання дітей не надає, хоча є фінансово спроможною, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення до суду позову і до досягнення дітьми повноліття, а після досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, на утримання дочки ОСОБА_4 аліменти стягувати в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 18 жовтня 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надала жодних заперечень щодо розміру запропонованих позивачем аліментів та доказів щодо неможливості нести аліментні зобов`язання у визначеному позивачем розмірі, а тому вказаний розмір аліментів відповідатиме фінансовим можливостям та обов`язку матері забезпечити умови життя та розвитку її неповнолітніх дітей.

Провадження в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Богословський С.В. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо перебування дітей на утриманні позивача, у зв`язку із їх проживанням з останнім, оскільки вважає, що вона також проживає разом з дітьми за однією адресою. Крім того, вважає, що позивач матеріальної допомоги дітям не надає та останні перебувають саме на її утриманні. Звертає увагу, що в періоди своєї відсутності, оскільки вона є військовослужбовцем та періодично приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, діти залишаються проживати із позивачем, однак вона постійно перераховує кошти на карткові рахунки сина ОСОБА_3 та своєї матері ОСОБА_5 , яка передає кошти дітям для їх матеріального утримання.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 (а.с. 14) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 (а.с.10).

Згідно рішення Липовецького районного суду Вінницької області 20 червня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 9).

Відповідно до довідки від 19 серпня 2019 року № 361 виданою виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 та на його утриманні знаходяться діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Довідкою від 19 серпня 2019 року № 360 виданою виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, вказано, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 , але не проживає (а.с. 6).

Відповідно до довідки Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, зазначено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в АДРЕСА_2 , проте на даний час місце її перебування по сільській раді невідоме. (а.с. 18).

Згідно з довідкою Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17 лютого 2006 року зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с. 19).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Частиною першою статті 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно положень частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

Частинами 1-3 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст.182 СК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд попередньої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив з того, що відповідач працює і отримує постійний дохід, діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів у визначеному розмірі.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив саме з тих документів, які були наявні в матеріалах справи та додані учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що діти перебувають на її утриманні, оскільки ОСОБА_2 проживає разом з ними за однією адресою та в періоди її відсутності перераховує власні кошти на карткові рахунки сина ОСОБА_3 та своєї матері ОСОБА_5 , яка передає кошти дітям для їх матеріального утримання, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 13 ЦПК України).

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2-4 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що як зазначається в ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст. 84 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріали вказаної цивільної справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження проживання відповідача, як матері із дітьми, натомість зі змісту довідки виданою виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 19 серпня 2019 року № 360, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 , але не проживає (а.с. 6).

Крім того, на виконання запиту Липовецького районного суду Вінницької області в порядку ч.ч. 6-10 ст. 187 ЦПК України, Росошанська сільська рада Липовецького району Вінницької області, надала інформацією про те, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в АДРЕСА_2 , проте на даний час місце її перебування по сільській раді невідоме. (а.с. 18).

В свою чергу, Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області на виконання запиту Липовецького районного суду Вінницької області в порядку ч.ч. 6-10 ст. 187 ЦПК України, надало інформацію про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17 лютого 2006 року зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с. 19).

З огляду на викладене, вбачається, що точне місце реєстрації та проживання відповідача встановити неможливо, а відтак і неможливо встановити чи проживає ОСОБА_2 разом з дітьми за адресою АДРЕСА_1 , як на те вказує остання.

Разом з тим, відповідно до довідки від 19 серпня 2019 року № 361 виданою виконкомом Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 та на його утриманні знаходяться діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі не заперечує того, що в періоди своєї відсутності, оскільки вона є військовослужбовцем та періодично приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, діти залишаються проживати із позивачем.

Аналізуючи вказані обставини цивільної справи та наявні в ній докази, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд попередньої інстанції вірно дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей та на вибір способу стягнення аліментів, передбачених ст.181 СК України.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі на докази та обставини, зокрема, довідку про доходи виданою військовою частиною від 20 грудня 2020 року №1619/143/3857, виписки по картковому рахунку, квитанції про придбання відповідачем продуктів харчування, мобільних телефонів, планшету, тощо, як факт утримання нею дітей не можуть бути досліджені судом та надана їм відповідна оцінка, оскільки вказані докази до суду першої та апеляційної інстанції не подавались та відповідно відсутні в матеріалах вказаної справи.

Посилання відповідача щодо не надання позивачем матеріальної допомоги на утримання дітей не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені будь якими належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Богословського Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 1 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета