ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7882/20 Справа № 212/2051/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року, яке постановлено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 188 920 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці та витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3 900 гривень. Висновком МСЕК від 21 лютого 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з них: 40% - по радикулопатії, 20% - по Хозл та 5% - по глухуватістю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «КЗРК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 136 630 грн. без утримання податку з доходів з фізичних, на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1 366,30 грн. та 3 900 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у п. 20 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05 листопада 2019 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача.

Крім того, суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

На думку апелянта судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

ПАТ «Кривбасзалізрудком» вважає, що судом надано більшу перевагу позиції позивача, що в свою чергу призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог позивача.

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є завищеним.

Апелянт вважає що стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3 900 грн. є необґрунтованою та неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «КЗРК» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 17 червня 1993 року по 25 травня 1994 року працював на посаді гірника, з 25 травня 1994 року по 26 листопада 2004 року кріпильником, з 26 листопада 2004 року по 24 квітня 2009 року гірничим майстром, з 24 квітня 2009 року по 21 грудня 2018 року - кріпильником на шахті «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 21 грудня 2018 року звільнений з підприємства за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 26-27).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 листопада 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, які внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив підвищення параметрів аерозолів фіброгенної дії та шуму, що перевищували нормативні значення (а.с. 6).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною професійного захворювання позивача є важкість праці, пил та шум, які перевищали норми ГДК (а.с. 7).

Висновком МСЕК від 21 лютого 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з них: 40% - по радикулопатії, 20% - по Хозл та 5% - по глухуватістю (а.с.11-12).

Суд, частково задовольняючи позов до ПАТ «Кривбасзалізрудком», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання позивач отримав під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 листопада 2019 року вбачається, що професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, які внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив підвищення параметрів аерозолів фіброгенної дії та шуму, що перевищували нормативні значення.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, зокрема, з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом надано більшу перевагу позиції позивача, що в свою чергу призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, взяв до уваги пояснення та відзив відповідача на позовну заяву разом з письмовими додатками (а.с. 49-54).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що в п. 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 листопада 2019 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача в період з 1994 року по 2009 рік, висновком МСЕК від 21 лютого 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з них: 40% - по радикулопатії, 20% - по Хозл та 5% - по глухуватістю.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки позивач став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому він змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральні страждань, оскільки допомогти по господарству своїй родині він також не має чолі бо відчуває біль у шийному та попереково - крижовому відділах хребта з іррадіацією в плечовий пояс та нижні кінцівки, більше в ліву, оніміння в них, утруднення при рухах, загальну слабкість, задишку при помірному фізичному навантаженні, кашель, підвищення артеріального тиску. Все це ставить під загрозу його життя. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 136 630 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині, з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Разом із тим, визначаючи розмір витрат, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу стягнутий з відповідача на користь позивача підлягає зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 03 березня 2020 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Карнаух Т.В. згідно якого йому надана правнича допомога: усна консультація, правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі, копіювання документів для складання позовної заяви, вивчення судової практики суду касаційної інстанції, складання позовної заяви та представлення інтересів в суді (а.с. 36-40).

Згідно Акту приймання передачі правової допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 03 березня 2020 на загальну суму 3900 грн., адвокатом надані послуги: усна консультація 1 година - 300 грн., правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви 2 години 200 грн., формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі 30 хвилин - 800 грн., копіювання документів для складання позовної заяви, вивчення судової практики суду касаційної інстанції 30 хвилин - 150 грн., вивчення судової практики суду касаційної інстанції 1 година 30 хвилин - 450 грн., складання позовної заяви 2 години - 800 грн., представлення інтересів в суді 2 години - 1200 грн. = 3900 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 43-44).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача становить 2 700 гривень з розрахунку: усна консультація 1 година - 300 грн. + правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви 2 години - 200 грн. + формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі 30 хвилин - 800 грн. + копіювання документів для складання позовної заяви, вивчення судової практики суду касаційної інстанції 30 хвилин - 150 грн. + вивчення судової практики суду касаційної інстанції 1 година 30 хвилин - 450 грн. + складання позовної заяви 2 години - 800 грн.= 2700 гривень.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих з ПАТ "Кривбасзалізрудком" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, із зменшенням цього розміру з 3 900 грн. до 2 700 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна ПАТ "Кривбасзалізрудком" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомгу, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року змінити в частині розміру стягнутих з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши цей розмір з 3 900 грн. до 2 700 (дві тисячі сімсот) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: