П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/18756/19

Провадження № 22-ц/4815/932/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

о 15 год. 57 хв. 18 червня 2020 року

Дата складення повного тексту: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот";

представники учасників справи:

позивача - адвокат Шаховський Володимир Олегович;

відповідача - адвокат Нечипорук Леся Юріївна;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2017 року в справі № 569/4641/17, яке було скасовано рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року, а згодом залишено в силі постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року, визнано незаконним і скасовано наказ ПрАТ "Рівнеазот" від 19 вересня 2016 року № 2284-ВК про звільнення позивача із посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПрАТ "Рівнеазот" з 21 вересня 2016 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ "Рівнеазот" на займаній посаді з 21 вересня 2016 року та стягнуто на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40 985,88 гривень, за період з 22 вересня 2016 року по 23 червня 2017 року. Тобто вказана справа розглядалася судами більше двох років - з 24 березня 2017 року, коли було постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі, до 27 березня 2019 року, дати винесення остаточного судового рішення. В порядку виконання рішення суду відповідачем 02 травня 2019 року було видано наказ № 774-А ВК, яким: скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 19 вересня 2016 року № 2284 - ВК "Про звільнення працівників"; забезпечено допуск ОСОБА_1 до роботи на посаді начальник цеху нейтралізації та очистки промислових стічних вод з 03 травня 2019 року; складено скоригований табель обліку використання робочого часу ОСОБА_1 ; виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 985,88 гривень; внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 ; внесено зміни до інших кадрових документів. Із цим наказом позивач ознайомився 03 травня 2019 року і в той же день йому було виплачено стягнутий судом середній заробіток за час вимушеного. Проте за період вимушеного прогулу з 24 червня 2017 року по 02 травня 2019 року відповідачем заробітна плати не нараховувалась і не виплачувалась. Хоча враховуючи, що звільнено позивача із займаної посади у зв`язку із прийняттям на військову службу, то згідно з гарантіями, наданими ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за ним мало бути збережене робоче місце та середній заробіток. Крім того, позивач стверджував, що такими незаконними діями йому завдано моральних страждань, адже внаслідок відмови у виплаті заробітної плати були порушені його нормальні життєві зв`язки та актуальні життєві плани, він відчував душевний неспокій і переживання. Вважав, що згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України він має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З наведених спонукань просив стягнути на його користь з ПрАТ "Рівнеазот" середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2017 року по 02 травня 2019 року в розмірі 300 201,86 гривень та 30 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.

Відповідач позов не визнав та вважав його безпідставним. На його переконання, позивачем було пропущено строк звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку, розрахунок цього заробітку було проведено хибно, а належних та допустимих доказів завданої морально шкоди не надано.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його необґрунтованість і незаконність, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування наведених порушень зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду та здійснюючи при цьому посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 30 січня 2019 року та постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 від 10 жовтня 2019 року, суд не звернув уваги на те, що обставини справ не є аналогічними цій справі, правовідносини сторін не є тотожними, підстави позову відрізняються, оскільки в переглянутих касаційним судом справах останній визначив правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не час вимушеного прогулу. Суд не врахував правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 761/22614/16-ц, де, проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, касаційний суд дійшов висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Отже, вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, для вирішення якого підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Не погоджувався з висновком суду про те, що повний розрахунок ПрАТ "Рівнеазот" проведений 03 травня 2020 року. Стверджував, що судом в цьому питанні знехтувано правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 25 липня 2018 року в справі № 552/3404/17. На думку позивача, та обставина, що 08 серпня 2019 року він направив на адресу відповідача письмову заяву, в якій просив виплатити заборговану заробітну плату за період вимушеного прогулу, також вказує на дотримання ним строків звернення до суду. Вважав, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен нараховуватися, виходячи із розміру заробітної плати для посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПрАТ "Рівнеазот", яка вказана у довідці від 12 вересня 2019 р. № 1007, а не станом на день звільнення із займаної посади. Щодо відшкодування моральної шкоди, то докази обґрунтування її розміру наводились під час розгляду справи і той факт, що відмовою відповідача в порядку вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у виплаті заробітної плати було заподіяно моральних страждань, є очевидним.

З викладених підстав просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середньо заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю.

У поданому відзиві представник відповідача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду попередньої інстанції - без змін. Стверджувала, що від висновків викладених у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі №761/22614/16-ц та від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17, які просить врахувати позивач, відступила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постановах від 10 вересня 2019 року у справі №369/10046/18 та від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15. Тому суд дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Позивач в суді поновити строк не просив та відповідного клопотання не заявляв. Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то, на переконання представника підприємства, наведений розрахунок не відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, і при його обрахуванні позивач помилково взяв середньоденну зарплату за червень та липень 2019 року, коли необхідно було за липень та серпень 2016 року. На думку представника відповідача, не підлягає відшкодуванню й моральна шкода, адже ОСОБА_1 згідно з контрактом на проходження військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 22 вересня 2016 року та укладений строком на 5 років, проходить військову службу, за що отримує грошове забезпечення, підйомну допомогу, матеріальне забезпечення та інші соціальні гарантії, передбачені контрактом. Відповідач наголошує, що позивача було увільнено саме у зв`язку з переходом на військову службу, а тому вини підприємства в цьому немає. Тим паче, позивач не навів з яких міркувань він виходив під час визначення моральних страждань, належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди, протиправності дій та її причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як встановлено судом, 01 серпня 2014 року на підставі наказу №1507 від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в відповідача на посаду начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод (а.с. 13).

Згодом позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

21 вересня 2016 року на підставі наказу від 19 вересня 2016 року №2284-ВК ОСОБА_1 було звільнено з роботи в порядку п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Причиною вивільнення була заява ОСОБА_1 та витяг з наказу Міністра оборони України від 29 серпня 2016 року №802 (а.с. 13).

Рішенням Рівненського міського суду від 23 червня 2017 року в цивільній справі №569/4641/17 поновлено позивачу строк звернення до суду з позовом, визнано незаконним і скасовано наказ ПрАТ "Рівнеазот" від 19 вересня 2016 року №2248-ВК про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПрАТ "Рівнеазот" з 21 вересня 2016 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ "Рівнеазот" на займаній посаді начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод з 21 вересня 2016 року, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40 985,88 гривень. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць дупущено до негайного виконання (а.с. 14-16).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року дане судове рішення скасовано та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПрАТ "Рівнеазот" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 17-18).

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року рішення апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2017 року (а.с. 19-22).

Незабаром наказом ПрАТ "Рівнеазот" від 02 травня 2019 року №774-А ВК скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 19 вересня 2016 року № 2284 - ВК "Про звільнення працівників"; забезпечено допуск ОСОБА_1 до роботи на посаді начальник цеху нейтралізації та очистки промислових стічних вод з 03 травня 2019 року; складено скоригований табель обліку використання робочого часу ОСОБА_1 ; виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 985,88 гривень; внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 ; внесено зміни до інших кадрових документів (а.с. 23).

З цим наказом позивач ознайомився 03 травня 2019 року і в той же день, як він визнає, йому було виплачено стягнутий судом середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно і з ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У статті 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Тобто стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545св18) зазначено, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зазначений правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку Верховного Суду, який викладений у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 524/415/16-ц та від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, на останню з яких посилається заявник.

Також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 зазначено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв`язку із наведеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 761/22614/16-ц, на застосуванні якої також наполягає позивач.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, що підтверджується наведеними правовими висновками, а усі міркування особи, яка подала апеляційну скаргу, про протилежне є необґрунтованими, надуманими і на увагу не заслуговують.

Так, предметом позову ОСОБА_1 є стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до норми ст. 235 КЗпП України.

Оскільки позивача поновлено на роботі з 03 травня 2019 року, питання фактичної сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має правового значення, позаяк після 03 травня не підлягав нарахуванню середній заробіток.

Між тим, та обставина, що суд пов`язав дату початку відліку тримісячного строку з фактичним розрахунком, а не днем поновлення на роботі, не потягла за собою неправильного визначення строку звернення до суду, адже наведені події мали місце у той самий час.

Саме із таких міркувань виходив і позивач, звертаючись до суду із позовом та визначаючи кінцеву дату строку, за який підлягає стягненню середній заробіток, датою проведення фактичного розрахунку та поновлення його на роботі.

За таких обставин та враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом було 03 серпня 2019 року, а позивач звернувся до суду 02 жовтня 2019 року, тому тримісячний строк, передбачений Кодексом законів про працю України, ним пропущений.

Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції поважних причин пропуску строку звернення до суду не навів, відповідними доказами їх наявність не довів, належних підстав для поновлення пропущеного строку до суду з позовом колегією суддів не встановлено, хоча розподіл тягаря доведення цих обставин покладається саме на позивача.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову через пропуск останнім строку звернення до суду за вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пропущено позивачем й строк звернення до суду і з вимогою про відшкодування моральної шкоди, адже в контексті цієї вимоги, як похідної і взаємопов`язаної з основною, працівнику також встановлено тримісячний строк.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій судовій практиці.

Поготів, ці доводи і міркування були належним чином оцінені судом та відхилені на підставі конкретно визначених мотивів, з наведенням норм права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми були застосовані.

Заразом, при пропуску строку без поважних причин суд має навести в рішенні мотиви, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні вимог по суті.

Однак той факт, що суд попередньої інстанції вдався до перевірки принципу, періоду та підстав нарахування заявником середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вплинув на правильність вирішення справи та не може бути мотивом для скасування законного і справедливого рішення лише з формальних міркувань.

Разом з тим, якщо позивач вважає, що за ним в порядку ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" мали бути збережені місце роботи (посади) і середній заробіток, то колегія суддів зважає на його право пред`явити позов саме про стягнення заборгованості із середньомісячної заробітної плати за спірний період часу, а не з позовом про стягнення уже стягнутого рішенням Рівненського міського Рівненської області від 23 червня 2017 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що продовжується.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 29.09.2020

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків