головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/8435/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лещишина Назара Андрійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, про визнання договору довічного утримання недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання, укладеного 04 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. за реєстрованим номером 862, недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 березня 2018 року ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого вона на випадок смерті заповідала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Однак, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивач дізналася про існування оспорюваного договору довічного утримання. Вважаючи, що ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання виключно у зв`язку з тим, що перебувала у тяжкому для неї становищі, а саме: надто похилий вік, важкий стан здоров`я, перенесена напередодні хвороба серця, а відтак виключно під впливом на неї ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, посилаючись на положення статті 233 ЦК України, просила визнати договір довічного утримання, укладений 04 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. за реєстраційним номером 862, - недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивачем не доведено обставин для визнання договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України, а судом не встановлено вкрай невигідних умов вчинення померлою оспорюваного договору. А також тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору довічного утримання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лещишин Н.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апелянт посилається на те, що і досі зберігається необхідність у зборі доказів у цій справі, тому відмовляючи у задоволенні клопотань про призначення: посмертної судово-психіатричної експертизи; судово-почеркознавчої експертизи; допиту свідків, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення цих питань, що призвело до неможливості надання позивачем усіх доказів для обґрунтування своєї правової позиції.

Внаслідок допущення судом першої інстанції наведених вище дій, останні призвели до процесуальних порушень при ухваленні оскаржуваного рішення у цивільній справі. Крім того, наведені процесуальні порушення призвели до неправильного застосування та тлумачення норм матеріального права, на підставі яких судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення.

Таким чином, у своїй сукупності, порушення суду першої інстанції в частині недотримання норм матеріального та процесуального права призвели до часткової неможливості доказування позивачем обставин, на які він посилався у своїй позовній заяві.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26 жовтня 2018 року (а.с. 85 т. 1).

Померлій ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району 31 грудня 1993 року (а.с. 65 зворот, т. 1), Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 16 лютого 1995 року (а.с. 66 т. 1) № 1с-201, Інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 34341 від 04 вересня 2018 року (а.с. 68 т. 1).

20 березня 2018 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким вона на випадок смерті заповіла позивачу, ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 25 т. 2), що підтверджується заповітом від 20 березня 2018 року, посвідченим та зареєстрованим у реєстрі за № 477 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.М. та Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56472865 від 10 червня 2019 року (а.с 146-148 т. 1).

06 серпня 2018 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 1266 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., яким вона на випадок своєї смерті заповіла, відповідачу ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 112-113 т. 1), що підтверджується заповітом від 06 серпня 2018 року (а.с. 112 т. 1), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 52863312 від 06 серпня 2018 року (а.с. 113 т. 1). Вказані обставини також підтверджуються Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56472865 від 10 червня 2019 року (а.с. 146-147 т. 1).

На виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. надано копію договору довічного утримання (догляду) від 04 вересня 2018 року та копії документів на підставі яких оспорюваний договір було посвідчено (а.с. 59?87 т. 1).

Як вбачається з наданих документів між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду) 04 вересня 2018 року (а.с. 60?64 т. 1).

Відповідно до пунктів 1, 16 оспорюваного договору ОСОБА_3 у зв`язку з досягненням пенсійного віку (необхідністю догляду, що викликано станом здоров`я) передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується надавати ОСОБА_3 довічно, матеріальне забезпечення, утримання та догляд.

Право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору, виникає у набувача з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість, згідно з нормами чинного законодавства, після нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 60-63 т. 1).

У зв`язку з посвідченням оспорюваного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , до припинення чи розірвання договору довічного утримання (догляду) (а.с. 64 т. 1).

Ця заборона внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 136548345 від 04 вересня 2018 року (а.с. 84 т. 1).

Звертаючись з позовом, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що на її ім`я ОСОБА_3 складено заповіт, яким спірну квартиру заповідано їй.

Після смерті ОСОБА_3 , позивач звернулась до нотаріальної контори для відкриття спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_3 на підтвердження чого надала Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53924492 від 02 листопада 2018 року (а.с. 11 т. 1).

При відкритті спадщини позивачу стало відомо, що 04 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено оспорюваний договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. за реєстровим номером № 862 (а.с. 4 т. 1).

Позивач вважає, що вона є заінтересованою особою в розумінні положень статті 215 ЦК України, тому може оспорювати договір довічного утримання (а.с. 7 т. 1).

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання від 04 вересня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала його тим, що наявність оспорюваного договору порушує її права, оскільки спірна квартира АДРЕСА_2 за вказаною адресою, на підставі оспорюваного договору передана у власність відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, у разі визнання оспорюваного договору недійсним, спірна квартира увійде у спадкову масу після померлої ОСОБА_3 та може бути успадкована позивачем на підставі заповіту від 20 березня 2018 року.

Вирішуючи спір, колегія апеляційного суду враховує, що суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Колегія апеляційного суду вважає, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку намагається визнати оспорюваний правочин недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін оспорюваного правочину ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи позивача ОСОБА_1 полягає в тому, щоб предмет оспорюваного правочину повернувся у власність конкретної особи ОСОБА_3 (увійшов у спадкову масу після померлої ОСОБА_3 ), оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем як заінтересованою особою її прав на спірну квартиру на підставі заповіту від 20 березня 2018 року, складеного померлою ОСОБА_3 на її ім`я.

Разом з тим, колегія апеляційного суду встановила, що після складення 20 березня 2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_1 , відчужувачем за оспорюваним правочином ОСОБА_3 - 06 серпня 2018 року було складено новий заповіт на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_2 , набувача за оспорюваними правочином.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

При цьому закон не вимагає того, щоб заповідач інформував про прийняте ним рішення будь-яких третіх осіб (в тому числі тих осіб, в чиїх інтересах було зроблено заповіт). Тобто заповіт як односторонній правочин скасовується чи змінюється заповідачем без отримання на це згоди будь-якої третьої особи.

Скасування чи зміна заповіту здійснюється особисто заповідачем. Бажаючи скасувати заповіт, заповідач може подати відповідну заяву про це або скласти новий заповіт.

Отже, при складенні заповідачем кількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

Аналіз статті 1254 ЦК України дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

А саме, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина 3 статті 1254 ЦК України).

У справі, яка переглядається, як перший заповіт 20 березня 2018 року ім`я ОСОБА_1 так і новий заповіт 06 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 стосувався спірної квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою, були змінені лише спадкоємці.

Тобто якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту.

Таким чином, навіть якщо спірна квартира увійде у спадкову масу після померлої ОСОБА_3 , вона не може бути успадкована позивачем на підставі заповіту від 20 березня 2018 року, оскільки той скасований новим заповітом від 06 серпня 2018 року, складеним на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_2 .

При цьому, колегія апеляційного суду також враховує, положення частини 4 статті 1254 ЦК України про те, що якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що укладанням оспорюваного правочину порушено її право, внаслідок чого у неї відсутнє право його оспорювати відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія апеляційного суду зазначає таке.

Колегія суддів також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно із частиною 2 статті 16, частини 1 статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Колегія апеляційного суду, встановивши відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи законного інтересу позивача внаслідок укладання оспорюваного правочину, погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з цих правових підстав.

А також, вважає що у зв`язку з цим у суду відсутній обов`язок встановлювати наявність обставин з якими закон, пов`язує недійсність оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лещишина Назара Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар