ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання договору дарування недійсним (а.с. 5-8).

В обгрунтування позову зазначиє, що між нею та відповідачкою був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207. Вважає, що вищезазначений договір дарування не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала намір укласти договір довічного утримання, але помилилась, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, так як є людиною похилого віку, пенсіонеркою за віком, перебуває на «Д» обліку у лікаря-терапевта з приводу серцево-судинних захворювань та потребує стороннього догляду, матеріальної допомоги. Спірна квартира є її єдиною нерухомістю та вона не мала наміру її дарувати. На даний час вона користується та проживає у спірній квартирі, а тому фактичної передачі квартири за оспорюваним правочином не відбувалось. Крім того, під час укладення договору дарування мало місце незаконне зняття з реєстрації обманним шляхом малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_4 , що також дає підстави для визнання договору дарування недійсним.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між сторонами по справі, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 номер запису 25910777.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 94-95, 97-101).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не було дано належної правової оцінки фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, і зокрема, щодо віку позивача, стану її здоров`я, необхідності в матеріальному забезпеченні та відсутність жодного іншого житла, що в сукупності підтверджують невірне сприйняття позивачем правової природи укладеного договору, прав та обов`язків сторін. /а.с. 105-108/.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позову з наступних підстав підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначала, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, допомагати матеріально, а тому помилково уклала договір дарування належного їй нерухомого майна, припустившись помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку щодо недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваного договору позивач добросовісно вважала, що укладає договір довічного утримання, помилялася щодо природи договору, її прав та обов`язків.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про те, що остання не мала необхідності у сторонній допомозі, будучи особою похилого віку та отримуючи невелику пенсію, перебуваючи на «Д» обліку амбулаторії ЗПСМ № 9 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради з діагнозом: кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, ожиріння ІІІ ступеня та «Д» обліку у лікаря-терапевта з приводу серцево-судинних захворювань, укладаючи із відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній квартирі, що підтверджується довідкою про реєстрацію та склад сім`ї № 3655 від 04.03.2019 року (а.с. 54), тобто передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_1 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Крім того, ОСОБА_1 в момент укладення договору була особою похилого віку, укладаючи договір мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу і догляд, і не мала наміру дарувати квартиру, яка була її єдиним житлом, у якій проживає, що свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки.

Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, має значні проблеми зі здоров`ям. Позивач в силу віку та стану здоров`я потребувала участі близьких людей в її житті та допомоги, внаслідок чого уклала оспорюємий договір, сподіваючись отримати все це від відповідача.

Сам по собі факт прочитання нею тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним, оскільки зважаючи на попередні домовленості з відповідачем, позивач в силу похилого віку та стану здоров`я помилялась відносно визначення природи договору, а також прав та обов`язків учасників договору.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні договору дарування квартири вона помилилась щодо природи вказаного правочину, прав і обов`язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, адже волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, вважаючи, що сторони будуть нести права та обов`язки, притаманні договору довічного утримання, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявними у справі доказами доведено вчинення позивачем договору дарування під впливом помилки, а відтак, згідно з приписами ст. 229 ЦК України, такий договір підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з винесенням апеляційним судом постанови про задоволення позову.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій, в сумі 2 703 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.04.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В., зареєстрований в реєстрі за № 207 та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 номер запису про право власності: 25910777 від 26.04.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 703 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров