Номер провадження: 22-ц/813/2195/20
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Віцько А. І.

учасники справи:

представник позивача: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Мажеру Інни Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23.08.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та збільшивши позовні вимоги просила: визнати довіреність, яка була видана нею на ім`я ОСОБА_4 в м. Москві 18.03.2010 року, недійсною з моменту укладення; стягнути з відповідача ОСОБА_4 збитки, що завдані у зв`язку з вчиненням дій за зазначеною довіреністю, у розмірі 793 300 грн.; визнати договори оренди квартири від 19.07.2012 року та від 01.03.2013 року, укладені між ОСОБА_3 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідно недійсними з моменту їх укладання; стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_3 не отриману орендну плату за договором оренди квартири АДРЕСА_1 а від 01.03.2013 року в розмірі 380 800 грн.; стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_3 неотриману орендну плату за договором оренди квартири № АДРЕСА_2 від 19.07.2012 року в розмірі 412 500 грн.; стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 заборгованість за цільовими внесками з квартири в розмірі 89 514,42 грн. та солідарно моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_4 у період знаходження в шлюбі з нею шляхом обману та зловживанням довірою вмовив її видати довіреність від 18.03.2010 року на керування та розпорядження всім її майном. У зв`язку з тим, що позивач працювала практично без вихідних та відпусток та мала опікуватися двома неповнолітніми дітьми, вона вважала, що її колишній чоловік буде займатися передачею в оренду нерухомого майна, у тому числі в м. Одесі на вигідних умовах, та отримувати орендну плату для утримування родини, в інтересах сім`ї. Довіреність була видана строком на 3 роки без права передоручення третім особам. Позивач та відповідач ОСОБА_4 є власниками квартир та нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_3 . Оскільки відповідач ОСОБА_4 запевняв позивача, що квартири в м. Одесі передаються орендарям періодично та на короткий термін, та всі кошти йдуть на покриття комунальних платежів, ОСОБА_3 після спливу терміну довіреності була впевнена, що після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком негативних наслідків від укладання цієї довіреності вже бути не може.

ОСОБА_3 08.07.2017 року стало відомо, що в належних їй квартирах за договорами оренди, які були укладені ОСОБА_4 , проживають особи, які сплачують йому орендну плату. Сама договори оренди квартир з відповідачами вона ніколи не укладала, гроші за ними не отримувала. Позивач з посиланням на ст. 232 ЦК України, просила суд стягнути з відповідачів на свою користь солідарно суму орендної плати згідно укладених договорів оренди. Також вважала можливим стягнення збитків за ч. 2 статті 230 ЦК України, та заборгованість за комунальні послуги. Також, на думку ОСОБА_3 , своїми неправомірними діями відповідачі спричинили їй моральну шкоду, яка виявилася в стражданнях від неправомірних дій відповідачів, необхідності звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав, отримувати претензії відносно того, що вона неправомірно вимагає звільнити об`єкти нерухомості, шукати житло у терміновому порядку, оскільки квартира, де вона зареєстрована та мешкає була зайнята відповідачами, яку вона оцінила у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивачем не надано доказів щодо введення її в оману під час видання спірної довіреності.

Судом також встановлено, що сторони дійшли згоди стосовно всіх істотних умов під час укладання спірних договорів оренди, а отже, підстав для визнання вказаних договорів недійсними з моменту їх укладення немає.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, через відсутність будь-яких доказів того, що саме діями відповідачів були спричинені душевні та моральні страждання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Мажеру І.О. подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Мажеру І.О. обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про те, що правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, так як повноваження, яке виникає у представника, не стосується майнових або особистих майнових прав інших осіб крім довірителя, та не надав належну оцінку тому факту, що видача спірної довіреності та наслідки її видачі позбавило позивача права володіння та користування своїм майном, а також спричинило збитки, через укладання представником за довіреністю ОСОБА_4 договорів оренди на вкрай невигідних умовах (або укладанням цих договорів задніми числами) для того, щоб позбавити позивача можливості користуватися та мешкати у своїх квартирах або отримувати орендну плату з належних орендаторів протягом необмеженого, невизначеного часу. Крім того вважає, що розглядаючи позовні вимоги щодо визнання договорів оренди недійсними, суд першої інстанції не вірно застосував норми ст.ст. 626, 627, 628, 638 ЦК України, які регулюють укладення договору добросовісними сторонами, та зробив хибний висновок про дійсність всіх договорів, що є укладеними, оскільки скориставшись простроченою довіреністю, відповідач ОСОБА_4 задніми числами вчинив правочини по укладанню договорів оренди на спірні квартири, що належали позивачу, з іншими співвідповідачами, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 через зловмисну домовленість з останнім, що згідно приписів ст. 232 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним та довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Також судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що незаконними діями відповідачів позивач була позбавлена можливості проживати у зазначених квартирах разом з дітьми, користуватися ними на свій розсуд, отримувати орендну плату від сумлінних орендарів та інше, а також має велику заборгованість за комунальні послуги, що також свідчить про порушення її майнових прав. Оскільки позивач не отримувала орендної плати, вона понесла збитки, які, на думку представника апелянта, має право стягнути з відповідачів. Адвокат ОСОБА_1 звертає увагу на те, що встановивши спричинення позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що позивачем не доведено розмір моральної шкоди та те, що шкода заподіяна саме діями відповідачів. Також вважає, що, враховуючи ненадання відповідачами документів, необхідних для проведення призначеної судом експертизи, районний суд не застосував положення ст.109 ЦПК України та не визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена (підписання договорів оренди та розписок уповноваженою особою ОСОБА_4 після закінчення терміну довіреностей), як наслідок ухилення відповідачів від проведення експертизи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

25 вересня 2019 року на електронну адресу суду надійшла заява від ОСОБА_4 відповідно до якої останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та розглядати справу за його відсутності.

Також 25 вересня 2019 року від ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до суду надійшли заяви відповідно до яких відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та розглядати справу за відсутності відповідачів.

У судовому засіданні представники позивача апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

В провадженні Одеського апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди (справа № 522/16038/17, апеляційне провадження № 22-ц/813/3304/19).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2019 року справу передано на розгляд колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Калараша А.А., Черевка П.М.

В процесі вирішення питання про прийняття до розгляду апеляційної скарги новим складом суду суддею Дрішлюком А.І. була подана колегії суддів заява про самовідвід.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року заяву судді Дрішлюка А.І. про самовідвід було задоволено, здійснено визначення членів колегії судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди (справа № 522/16038/17) в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою від 10 квітня 2019 року провадження у справі за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката - Мажеру Інни Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди було відкрито.

Ухвалою від 10.04.2019 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням № 5941 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В.

Ухвалою від 26.11.2019 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження судді Князюка О.В. та призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „19 березня 2020 р. на 10 год. 00 хв.

Ухвалою Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ - головуючого судді Князюка О.В., суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П., від 14.01.2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_4 про прискорення розгляду справи, розгляд справи призначено на 23.01.2020 року о 12.30.

21 січня 2020 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_3 адвоката Тищенко В. В. про відвід колегії суддів Одеського апеляційного суду Князюка О.В., Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П. у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Мажеру Інни Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року, ухваленого суддею Бойчуком А.Ю.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 року визнано відвід, заявлений представником ОСОБА_3 адвокатом Тищенко В. В.колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі Князюка О.В., Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П. необґрунтованим. Апеляційне провадження зупинено. Справу передано до канцелярії Одеського апеляційного суду для виконання вимог ч. 3. ст. 40 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.01.2020 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Тищенко В.В. про відвід колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі Князюка О.В., Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П. відмовлено.

17 лютого 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду провадження по цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди було поновлено, справу призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що з 03 жовтня 1998 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу проведений запис про шлюб № 1291, Гагарінським відділом ЗАЦС м. Москви.

Позивач та відповідач ОСОБА_4 є власниками наступного нерухомого майна в Україні в місті Одесі:

1.Квартира АДРЕСА_4 ;

2.Квартира АДРЕСА_5 ;

3.Квартира АДРЕСА_6 ;

4.Квартира АДРЕСА_6 ;

5.Квартира АДРЕСА_7 ;

6.Квартира АДРЕСА_7 ;

7.Нежитлове приміщення комори АДРЕСА_8 ;

8.Нежитлове приміщення комори АДРЕСА_9 ;

9.Нежитлове приміщення комори АДРЕСА_10 .

Рішенням Нікулінського районного суду м. Москви від 20 квітня 2016 року шлюб, зареєстрований 03.10.1998 року Гагарінським відділом РАЦС м. Москви, актовий запис № 1291 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було розірвано. Рішення набрало чинності 06.02.2017 року, сторонами отримано Свідоцтво про розірвання шлюбу.

У зазначеному рішенні встановлений факт, який не оскаржувався сторонами, про те шо вони проживали разом та вели спільне господарство до 14.04.2015 року.

Довіреністю від 18 березня 2010 року, посвідченою нотаріусом міста Москви Шамба Нарізою Тарасівною, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 , зокрема, керувати, користуватися та розпоряджатися всім майном, що їй належить, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, право укладати всі дозволені законом угоди, у тому числі з нерухомим майном, зокрема: продавати, купувати, обмінювати, здавати в оренду, закладати, приймати під заставу, приймати в дар, визначати всі умови угод на власний розсуд; отримувати де б то не було належне майно, гроші від усіх фізичних та юридичних осіб, а також сплачувати податки, збори та інші платежі.

Довіреність була видана строком на 3 (три) роки без права передоручення вказаних повноважень третім особам.

У матеріалах справи наявний договір оренди квартири АДРЕСА_6 від 01.03.2013 року, укладений між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_5 , з іншого боку.

Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору Оренди від 01.03.2013 року, за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду в розмірі 5600,00 гривень на місяць, до складу якої включено комунальні платежі, витрати на обслуговування й ремонт будинку й квартири, витрати по оплаті комунальних і інших послуг.

Згідно з п.п. 4.2.1 Договору, орендар не несе відповідальності за збереження задовільного стану приміщення, яке орендується, майна в цьому приміщенні, його псування, крадіжку тощо.

З матеріалів справи вбачається договір оренди квартири АДРЕСА_4 , від 19.07.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_6 , з іншого боку.

Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди від 19.07.2012 року, за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду квартири в розмірі 5500,00 гривень на місяць, до складу якої до складу якої включено комунальні платежі, витрати на обслуговування й ремонт будинку й квартири, витрати по оплаті комунальних і інших послуг.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо введення її в оману під час видання спірної довіреності.

Судом також встановлено, що сторони дійшли згоди стосовно всіх істотних умов під час укладання спірних договорів оренди, а отже, підстав для визнання вказаних договорів недійсними з моменту їх укладення немає.

В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд дійшов висновку щодо відсутності будь-яких доказів того, що саме діями відповідачів були спричинені душевні та моральні страждання.

Колегія повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

З тексту оскаржуваної довіреності вбачається, що ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_4 керувати, користуватися та розпоряджатися усім майном, що їй належить, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, надає право укладати всі дозволені законом угоди, у тому числі з нерухомим майном, зокрема: продавати, купувати, обмінювати, здавати в оренду, закладати, приймати під заставу, приймати в дар, визначати всі умови угод на власний розсуд (Том І, а.с.30).

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що видача ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 довіреності, якою довірену особу уповноважено на укладення та підписання від її імені у тому числі договорів оренди, свідчить про спрямованість її волі на укладення спірних договорів на умовах, які завчасно погоджені між довірителем та довіреною особою.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду попередньої інстанції про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження видачі ОСОБА_3 довіреності на ім`я ОСОБА_4 під впливом обману, а також на підтвердження недодержання сторонами інших вимог закону.

Таким чином, доводи апелянта про наявність підстав для визнання довіреності від 18.03.2010 року не знайшли свого підтвердження.

Виданою довіреністю ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 як на укладення договорів оренди так і на визначення ціни договору. Довіреність не містить будь-яких застереженнь.

За таких обставин, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними договорів оренди квартири АДРЕСА_4 , від 19.07.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_6 , з іншого боку та квартири АДРЕСА_6 від 01.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_5 , з іншого боку, посилаючись на відповідність договорів ст.ст. 626, 627, 628,638 ЦК України.

Крім цього, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Мажеру Інни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе