ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3975/20 Справа № 182/6305/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/6305/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пупченко Валерій Васильович, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 05.08.2000 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради у Дніпропетровській області, про що 05.08.2000 року складено актовий запис за № 327. 28.09.2005 року шлюб було розірвано. В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Деякий час вони проживали окремо та згодом, а саме: в грудні 2005 року поновили між собою шлюбні стосунки та стали проживати разом, вести спільне господарство та виховувати спільну дитину. Між ними вже склалися на той час такі стосунки, які були притаманні подружжю. Вони планували разом спільне майбутнє та купівлю власної квартири. В лютому 2007 року вони продали однокімнатну квартиру, яку придбали в 2002 році під час шлюбу і яка була розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За виручені від продажу спільні кошти вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Оскільки трикімнатна квартира коштувала дорожче, то частину коштів на оплату її вартості у сумі 7 000 доларів США вони отримали у кредит в АКБ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 20.02.2007 року № 110/11-0024 на строк до 19.02.2022 року і, в якості забезпечення виконання кредитного договору, уклали з банком Іпотечний договір від 20.02.2007 року за № 110/11/1-0024, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського МНО Бережним О.С. Кредит був ними повністю достроково погашений вже у шлюбі, а саме: в грудні 2011 року. Одразу, після купівлі трикімнатної квартири, вони почали здійснювати її ремонт, замінили всі вікна, встановили нові двері, сантехнічне обладнання та індивідуальне газове опалення (що підтверджується договором на постачання обладнання та монтаж системи опалення від 23.02.2007 року з ФОП ОСОБА_4 з додатками та договором на виготовлення і монтаж металопластикових вікон від 14.02.2007 року № 469 з ФОП ОСОБА_5 з додатками). Обидва договори вони укладали з відповідачем спільно, про що свідчать підписи на договорах та на додатках до договорів (в деяких місцях підпис ставив відповідач, а в деяких - стоїть її підпис). В цій квартирі вони і мешкали з відповідачем та їх дитиною. Оскільки вони фактично проживали разом як подружжя, то згодом вирішили зареєструвати шлюб. 26.12.2007 року вони з відповідачем вдруге уклали шлюб, який зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що 26.12.2007 року складено актовий запис за № 1173. В період перебування у повторному шлюбі у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з січня 2012 року по квітень 2012 року включно ними було здійснено реконструкцію квартири, в результаті якої змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8 кв.м. та змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м. (що підтверджується витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 11.04.2012 року № 277 про затвердження площі квартири після перепланування, витягом із рішення виконкому Нікопольської міськради від 25.01.2012 року № 31 про дозвіл на перепланування квартири та проектом перепланування квартири по АДРЕСА_3 . На реконструкцію було витрачено значну суму коштів із спільного сімейного бюджету їх родини. Через таку реконструкцію квартири її вартість значно зросла. В квітні 2017 року вони фактично припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, проживають окремо і вона вирішила розірвати шлюб.

За час спільного життя та під час шлюбу сторони придбали такі речі: трикімнатна квартиру АДРЕСА_4 , яка зареєстрована на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., та зареєстрований в реєстрі за № 283. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ім`я відповідача 17.04.2007 року КП «Нікопольське МБТІ» (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 14269655 від 17.04.2007 року), вартістю 124 900 грн. (після реконструкції 2012 року змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8 кв.м. і змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м.); транспортний засіб CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року, вартістю 174 250 грн.; транспортний засіб ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року, вартістю 32 014,16 грн.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд розподілити зазначене майно, що є об`єктом права сумісної власності подружжя між нею та ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності, як майно набуте за час спільного проживання.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір «білий», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року на ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір «зеленый», реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року на ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 031 грн. 32 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пупченко В.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт наголошує на тому, що квартира АДРЕСА_5 є його особистою власністю та придбана ним особисто, а наданими позивачкою доказами та поясненнями свідками не підтверджується факт спільного побуту сторін, ведення ними спільного господарства, наявність між ними взаємних прав та обов`язків саме на дату 20.02.2007 року, а також придбання спірної квартири за рахунок спільної праці. При цьому, відповідач вважає, що підтвердження показами свідків факту їх спільного проживання не доводить наявності між ними стосунків, що притаманні подружжю, а тому суд не мав правових підстав для віднесення спірної квартири до спільного майна та її поділу між подружжям, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 24.12.2013 року №6-135цс13.

Також, відповідач зазначає, що судом було порушено норми процесуального права та, при розгляді справи в загальному провадженні, не постановлено ухвали про закінчення з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами і перехід до судових дебатів, а також не вірно відображено у тексті судового рішення позицію відповідача щодо заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.08.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Нікопольської міської ради у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що 05.08.2000 року складено актовий запис за № 327 (т. 1 а.с. 83).

28.09.2005 року шлюб між сторонами було розірвано Відділом реєстрації актів цивільного стану по місті Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що 28 вересня 2005 року складено відповідний актовий запис №477 (т. 1 а.с. 84).

26 грудня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місті Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що 26 грудня 2007 року складено відповідний актовий запис №1173 (т. 1 а.с. 85).

В квітні 2017 року сторони по справі фактично припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство та проживають окремо.

Сторони мають двох спільних дітей - синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., та зареєстрованого в реєстрі за № 283, відповідачем ОСОБА_2 придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 17.04.2007 року КП «Нікопольське МБТІ» (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 14269655 від 17.04.2007 року), вартістю 124 900 грн. (після реконструкції 2012 року змінилася загальна площа квартири з 58,5 кв.м. до 61,8 кв.м. і змінилася житлова площа квартири з 41,2 кв.м. до 26,2 кв.м.).

Також на ім`я відповідача ОСОБА_2 зареєстровано наступні транспортні засоби: CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26.06.2013 року, вартістю 174 250 грн.; ЗАЗ 110207 хетчбек-В, 2004 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 01.04.2017 року, вартістю 32 014,16 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поділу між сторонами транспортних засобів CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та ЗАЗ 110207 хетчбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_5 , суд першої інстанції виходив з презумпції належності придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та можливості його поділу між подружжям в рівних частках та відсутності підстав для відступу від засад рівності часток.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивачка ОСОБА_1 звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач ОСОБА_2 , якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Як убачається з матеріалів справи, транспортний засіб CITROEN NEMO 1.4 HDI пасажирський-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбано 26.06.2013 року, а транспортний засіб ЗАЗ 110207 хетчбек-В, реєстраційний номер НОМЕР_5 , придбаний 01.04.2017 року, тобто в період шлюбу між сторонами та за спільні кошти подружжя.

Доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за кошти відповідача ОСОБА_2 суду ані ним, ані його представником не надано, не містять таких доказів й матеріали справи.

Отже, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна відповідачем ОСОБА_2 за кошти, що належать йому особисто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, колегією суддів відхиляються, оскільки таке порушення норм процесуального права не потягло за собою неправильне вирішення спору та не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатної квартири АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності, як майно набуте за час спільного проживання, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цієї квартири, суд першої інстанції керувався ст.ст. 60, 61, 74 СК України та виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому придбане у період спільного проживання майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами у рівних частинах.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Разом з тим, позивачкою ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд першої інстанції не мав правових підстав для вирішення питання щодо визнання майна спільною сумісної власністю цих осіб і доводи апеляційної скарги в цій частині є прийнятними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в вищезазначеній частині, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з їх передчасністю, що не перешкоджає позивачці ОСОБА_1 звернутися до суду з аналогічними позовними вимогами, з урахуванням вищевикладених правових норм.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, шляхом зменшення судового збору, стягнутого з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 1 031,32 грн. до 687,55 грн., що буде пропорційним задоволеним позовним вимогам.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги, у розмірі 515,66 грн. (т. 2 а.с. 46), що відповідає розміру встановленому Законом України «Про судовий збір» та є пропорційним до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пупченко Валерій Васильович - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатної квартири АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності, як майно набуте за час спільного проживання, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цієї квартири - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмір з 1 031,32 гривні до 687 (шістсот вісімдесяти семи) гривень 55 (п`ятдесяти п`яти) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 515 (п`ятсот п`ятнадцять) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: