Справа № 755/6545/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

За участю секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Хоменко І.М. та Адамов А.Д.,

відповідач - ОСОБА_1

представник відповідача- адвокат Мамедов Р.Х.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

27 квітня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 2885300,00 гривень. та витрати по сплаті судового збору.

15 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

12 вересня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою закінчено підготовче провадження у цивільній справи та призначено до судового розгляду по суті.

07 серпня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,- до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №760/8650/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, яка перебуває в провадженні Солом`янського районного суду міста Києва, від якого залежить вирішення справи.

15 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмету спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, які виникли на підставі розписки від 20 жовтня 2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у позивача виникло право стягнути борг в розмірі 110000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подання позову відповідно до курсу НБУ складає 2885300,00 гривень.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснив, що до кінця 2015 року між позивачем та відповідачем існували товариські відносини, позивач брав і повністю повернув борг і повністю повернув всі позичені у відповідача гроші із сплатою відсотків. Позивач передав в тимчасове користування відповідача свій автомобіль в якості гарантії повернення боргу, але незважаючи на повне погашення боргу цей автомобіль не був повернутий, і з початку 2016 року позивач почав вимагати 110 000,00 доларів США, які нараховані ним на свій розсуд. Відповідач не погодився із сплатою надуманих позивачем коштів, тому позивач почав погрожувати з застосуванням насильства відносно відповідача та члені його родини. Така ситуація продовжувалася протягом тривалого часу, і 20 жовтня 2016 року позивач попросив відповідача під`їхати в офіс. Під психічним тиском та погрозами застосування насильства позивач підписав вже виготовлений текс розписки, яка підтверджує, що відповідач отримав під час її підписання від позивача 110 000,00 доларів США. Через погрози з боку відповідача позивач вимушений був сплатити 35 000,00 доларів США позивачу. Однак через декілька місяців на позивача було скоєно напад і завдано тілесні пошкодження, однак у зв`язку із побоюванням за своє життя не звертався до правоохоронних органів. У червні 2018 року відповідачу стало відомо, що позивач подав до Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення грошей за договором позики.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Розписка- це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США., який оформлений у вигляді боргової розписки

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд приходить до висновку, що розписка від 20 жовтня 2016 року відповідає формі правочину, містить усі істотні умови договору позики, у тому числі зобов`язання відповідача повернути грошові кошти.

Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що, за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_3 зобов`язався повернути кошти одразу після усної вимоги ОСОБА_2 відповідно до письмової розписки від 20 жовтня 2016 року.

07 квітня 2018 року ОСОБА_4 надіслано претензію на адресу ОСОБА_1 , відповідно до якої позивач просить відповідача повернути кошти за договором позики від 20 жовтня 2016 року в сумі110 000,00 доларів США в найкоротший строк не пізніше 15 квітня 2018 року, яка була залишена поза увагою відповідача.

Стаття 1047 ЦК України визначила, що розписка про отримання позикових коштів є підтвердження укладення договору позики та його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Судове рішення, яке має преюдиційне значення, саме по собі не є доказом для суду, а має значення лише при вирішенні питання про допустимість доказів. Так само не є доказом і фактичні дані (факти), що містяться в судовому рішенні іншого суду.

Висуваючи заперечення проти позову, відповідач посилався на те, що розписка була укладена під психічним тиском та погрозами застосування насильства відносно ОСОБА_1 та членів його сім`ї, тому з метою доведення своєї позиції відповідач скористався правом звернутися до суду з позовом про визнання договору позики недійсною з підстав визначених у ст. 231 Цивільного кодексу України.

23 березня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, відмовлено.

Як встановлено судовими рішеннями першої інстанції викладається дослівно: «…суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного сторонами спору у виді розписки від 20.10.2016 року, який підписано позивачем, що не заперечено останнім, - оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту застосування до позивача фізичного та/або психологічного тиску з боку відповідача та/або з боку третіх осіб за дорученням відповідача, тобто відсутні докази вчинення позивачем оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача та/або свідків укладення спірного договору позики до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення насильства відносно позивача, наслідком якого є укладення договору позики від 20.10.2016 року. При цьому судом ураховано, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину, а також питання вчинення відносно нього насильства лише після подачі відповідачем до суду позову про стягнення з позивача боргу за оспорюваним договором позики від 20.10.2016 року, що також ставить суд під сумнів щодо укладення спірного договору позики під впливом насильства та без внутрішньої волі позивача як одержувача позики».

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

За змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України)

В межах даного спору суд не приймає як доказ у справі свідчення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки обставини відомі свідкам не стосуються предмету доказування в межах даного спору щодо доведення обставин укладання договору позики, передачі грошових коштів та виконання договірних зобов`язань позичальником, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічний висновок міститься в постанові ВСУ від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14.

Згідно із наданого позивачем розрахунку, сума основного боргу на 27 квітня 2018 року за курсом НБУ складає 2 885 300,00 грн.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін спірних правовідносин щодо суті спору, керуючись законодавством, діючими станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов до висновку про доведення позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по борговій розписці від 20 жовтня 2016 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що написана відповідачем, що не заперечено останнім, в свою чергу відповідачем не надано доказів на підтвердження факту застосування до відповідача фізичного та/або психологічного тиску з боку позивача та/або третіх осіб за дорученням позивача, тобто відсутні докази вчинення відповідачем правочину проти своєї справжньої волі.

Таким чином, оскільки відповідач порушив зобов`язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості за договором позики в матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача 2 885 300,00 грн. основного боргу.

Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8700,00 грн, що підтверджено договором № №4/18 про надання правової допомоги від 19 березня 2018 року, рахунком № 1/18 на оплату послуг, копій квитанцій № 0.0. від 24 квітня 2018 року та № 0.0..1 від 27 квітня 2018 року на загальну суму 8 700,00 гривень.

Враховуючи те, що позивачем сплачено витрати на професійну правничу допомогу у розмір 8700,00 грн. відповідно до копій квитанцій № 0.0. від 24 квітня 2018 року та № 0.0..1 від 27 квітня 2018 року, вказані витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на користь позивача.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 8 810,00 гривень.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 525, 526, 527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 10, 11, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, оформлений у виді боргової розписки датована 20 жовтня 2016 року, на загальну суму 110 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання позову до суду відповідно до курсу НБУ складає 2 885 300 (два мільйони вісімсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок, судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8700,00 гривень та сплаті судового збору в розмірі 8810,00 гривень.

Стягувач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я