Справа № 509/4829/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Козирський Є.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання,-

ВСТАНОВИВ:

30 версеня 2020 року заявниця звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до його подання, в якій зазначила, що у відповідності ст.. 152 ЦПК України вона має намір подати позов до Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням та діями.

Звернення до суду з вказаним позовом зумовлено тим, що на підставі неправомірно прийнятих рішень Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , з порушенням будівельних норм, правил, а також, містобудівного законодавства, проводять роботи із монтажу та встановлення тимчасових споруд в межах та безпосередньо на межі земельної ділянки заявниці (земельна ділянка за кадастровим номером №:02:005:2507., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , чим створюють перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.

03 липня 2020 року рішенням Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №186 Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на розміщення комплексу тимчасових споруд відповідно до затвердженого ІІ комплексу Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності вздовж АДРЕСА_2 .

20 серпня 2020 року робітникам ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були розпочаті роботи щодо розміщення тимчасових споруд безпосередньо на межі земельної ділянки кадастровий номер м, що належить заявниці, чим порушили права та законні інтереси ОСОБА_5 , як власника земельної ділянки, через спотворення меж земельної ділянки останньої, що створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає за необхідне звернутися до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову до винесення кінцевого рішення по справі, оскільки розгляд судової справи може значно затягнутися, а ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , за погодженням із виконавчим комітетом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, продовжуються роботи із розміщення тимчасових споруд в межах та, безпосередньо на межі земельної ділянки заявниці, у тому числі, залиття бетонного фундаменту під тимчасову споруду (ТС) .

В якості забезпечення позову просить суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони Виконавчому комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Таїровській селищній раді Овідіопольського району Одеської області, ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ФОП ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ) та будь-яким іншим особам проводити роботи щодо розміщення комплексу тимчасових споруд чи інших конструкцій в межах та, безпосередньо на межі земельної ділянки кадастровий номер №:02:005:2507, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №186 від 03.07.2020р. «Про надання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та Фізичній особі-підприємцю» ОСОБА_3 дозволу на розміщення комплексу тимчасових споруд відповідно до затвердженого ІІ комплексу Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, виходячи з правової природи забезпечення позову, під останнім слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача та спрямованих проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати, знецінити або вчинити інші дії, що можуть призвести в майбутньому до певних складнощів при виконанні рішення суду.

Разом з тим, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, шляхом забороною вчиняти певні дії.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, а також є необхідними і для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів та безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсягпозовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див. рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, Серія A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, Серія A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи неповинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів..

Проте, виклавши заяву про забезпечення позову, позивачем не мотивовано її належними та достатніми доказами. Зокрема, заява не містить достатнього обґрунтування доводів очевидності небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, не наведено причин неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову до ухвалення рішення у справі, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про те, що невжиття заходів по забезпеченню позову в даному випадку може ускладнити виконання рішення суду чи призвести до необхідності додавати значні зусилля для відновлення прав позивача. Крім того, позивач, не навів доказів того, що вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності відповідача.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149-151, 153 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня винесення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Є.С. Козирський