Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6689/19 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №279/6689/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Левківська Галина Сергіївна про визнання договорів дарування удаваними та поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим згодом позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Левківська Г.С. про визнання договорів дарування удаваними та поділ майна подружжя. В обгрунтування позову зазначав, що 19.12.2009 сторони уклали шлюб. За час шлюбу ними було придбано найно: автомобілі Nissan Teana, 2010 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 та Volksvagen Crafter, 2014 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 ; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (реєстр. номер об`єкта 107, номер запису про право власності 31523626 від 11.05.2019); нежитлове приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_2 , площею 87,6 кв.м (реєстр. номер об`єкта 07, номер запису про право власності 4573262 від 05.02.2014); нежитлове торгівельно-офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 78,4 кв.м. (реєстр. номер об`єкта 24370235, номер запису про право власності від 20.09.2012), об`єкт незавершеного будівництва магазину по АДРЕСА_3 . Нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 78,4 кв.м. та 87,6 кв.м. були придбані на підставі договорів дарування від 31.08.2012, посвідченого приватним нотаріусом Добролежею Л.Г. (№1901) та від 05.02.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Левківською Г.С. Вказані договори вважає удаваними, оскільки має розписку ОСОБА_3 від 31.08.2012 року про отримання ним від відповідача 58800 доларів США за продане нежитлове приміщення. Враховуючи вищевикладене просив, визнати договорами купівлі-продажу удавані договори дарування нежитлового торгівельно-офісного приміщення, вбудованого в п`ятиповерховому житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , площею 78,4 кв.м. (реєстр. номер об`єкта 24370235, номер запису про право власності від 20.09.2012), нежитлового приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_2 , площею 87,6 кв.м (реєстр. номер об`єкта 07, номер запису про право власності 4573262 від 05.02.2014) та поділити вказане майно, визнавши за ним право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного майна, а іншу 1/2 частку залишити у власності відповідача; визнати за ним 1/2 ідеальну частку об`єкта незавершеного будівництва магазину по АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення 3-а за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправомірність рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати договорами купівлі-продажу удавані договори дарування нежитлового торгівельно-офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 78,4 кв.м та нежитлового приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_2 , площею 87,6 кв.м та поділити вказане майно, визнавши за ним право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного майна, а іншу 1/2 частку майна залишити у власності відповідача; визнати за ним 1/2 ідеальну частку об`єкта незавершеного будівництва магазину по АДРЕСА_3 . Зокрема зазначає, що так як, об`єкт незавершеного будівництва майже в повній готовності, є технічна можливість його рівномірного поділу і відповідач навіть має намір передати його в оренду, відмова суду в його поділі є безпідставною.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем 1/2 ідеальної частки об`єкта нежитлового приміщення 3-а за адресою: АДРЕСА_4 не оскаржується, а тому на законність та обгрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 19.12.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.12.2019 року.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що у приватній власності ОСОБА_2 знаходиться нежиле приміщення магазину, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 07, загальною площею 87,6 кв.м, по АДРЕСА_2 , підставами виникнення права власності є договір дарування, серія та номер: 318, виданий 05.02.2014, видавник: приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Левківська Г.С.

Також, у приватній власності ОСОБА_2 знаходиться нежиле приміщення, торгівельно-офісне, вбудоване в п`ятиповерховому житловому будинку, реєстраційний номер майна: 24370235, загальною площею 78,4 кв.м, по АДРЕСА_2 , підставами виникнення права власності є договір дарування, №1901, 31.08.2012, приватний нотаріус Добролежа Л.Г.

В матеріалах справи міститься проект «будівництво магазина по АДРЕСА_3 » розроблений ФОП ОСОБА_4 , замовником пректних робіт є ФОП ОСОБА_2 .

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, частина третя статті 368 ЦК), відповідно до частини другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо.

Майном, відповідно до частини першої статті 190 та 179 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині поділу нежитлової будівлі магазину по АДРЕСА_3 , позивач послався на проект «будівництво магазина по АДРЕСА_3 » розроблений ФОП ОСОБА_4 , замовником пректних робіт є ФОП ОСОБА_2 .

Відтак, зазначений проект не є правовстановлюючим документом, в розумінні ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який підтверджує право власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_3 .

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про поділ нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , як майна подружжя.

Згідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З копії договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежею Л.Г. вбачається, що 31 серпня 2012 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 нежитлове приміщення торгівельно-офісне, вбудоване в п`ятиповерховому житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,4 кв.м.

За договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежею Л.Г. 05 лютого 2014 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 нежитлове приміщення магазину, під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 87,6 кв.м.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, що беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Зважаючи на наведене, належними відповідачами за позовними вимогами про визнання правочинів недійсними у цьому спорі повинні бути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Лише за наявності належних відповідачів у справі суд вмозі вирішити спір по суті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року (далі - редакця 1) та частини перша, друга, четверта статті 13 ЦПК України в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року (далі - редакція 2).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції 1 та пункти 2, 4 частини третьої статті 175 ЦПК України в редакції 2). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України в редакції 1 та частина друга статті 48 ЦПК України в редакції 2). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду даної справи).

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження в справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач визначив процесуальний статус ОСОБА_3 , як третьої особи.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різними.

Під час розгляду справи позивач не заявляв клопотання про залучення ОСОБА_3 відповідачем у даній справі.

Оскільки апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо залучення до участі в справі осіб, які не брали в ній участь в суді першої інстанції, та у зв`язку з допущеними цим судом порушеннями вищенаведених норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про визнання договорів дарування удаваними та поділ нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , оскаржуване рішення в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними та поділ нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 29 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді