Справа № 344/6425/19
Провадження № 22-ц/4808/107/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишиння проживати з нею неповнолітнього сина за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Пастернак І. А. у м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишиння проживати з нею неповнолітнього сина .

Позовна заява мотивовано тим, що 08.05.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області актовий запис №509. В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя з відповідачем не склалося, між ними відсутнє взаєморозуміння, збереження сім`ї є неможливим та суперечить її інтересам. Протягом останнього року вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Малолітній син поживає з нею, та вона не заперечує проти участі батька у вихованні дитини. Просила розірвати шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_2 08.05.2010 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області актовий запис №509, сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_1 ».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 08.05.2010 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис за № 509,- розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не враховано, що розірвання шлюбу буде негативно впливати на спільного сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що стосунки сторін базуються на взаємоповазі та розумінні і судом помилково не вжиті заходи для примирення подружжя.

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує, що тривалий час сторони не проживають разом та не підтримують будь- яких стосунків. Збереження сім`ї суперечить її інтересам.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між ОСОБА_1та ОСОБА_2 зареєстрований 08.05.2010 року у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис за № 509, слід розірвати. Малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір"ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі наведеного, прізвище ОСОБА_1 при реєстрації розірвання шлюбу на дошлюбне не змінювати.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 08 травня 2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області актовий запис №509 (а.с.6).

Згідно копії свідоцтва про народження, у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, окреме проживання та відсутність спілкування свідчить про неможливість збереження шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу вірно врахував, що сторони протягом останнього часу подружні відносини не підтримують, не спілкуються, спільного господарства не ведуть, сім`я фактично розпалася, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, тому прийшов правильного висновку розірвавши шлюб між сторонами.

Крім того, задовольняючи позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу суд враховав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Примушування до збереження сім`ї є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що сторонам не надано часу на примирення, оскільки за змістом ст. 111 СК України встановлює право, а не обов`язок суду вживати такі заходи.

Згідно статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Разом з тим, про залишення проживати неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 не заперечував відповідач, таке рішення не оспорюється ним в поданій апеляційній скарзі і передбачене вимогами ст. 160 Сімейного кодексу України щодо визначення місця проживання дитини за згодою батьків.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 17 березня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

Г.П.Мелінишин