Постанова

Іменем України

29 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 359/6303/16-ц

провадження № 61-11675св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Іванківська сільська рада Бориспільського району Київської області, Відділ містобудування та архітектури Бориспільської районної державної адміністрації Київської області,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Стрижеуса А. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, Відділу містобудування та архітектури Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, про визнання незаконними та скасування актів встановлення зовнішніх меж земельних ділянок, визнання незаконними та скасування свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, визнання незаконним та скасування паспорту на забудову садиби, зобов`язання демонтувати господарську будівлю, огорожу та відновити ширину вулиці.

У грудні 2019 року представник позивача - ОСОБА_6 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на домоволодіння, що належить на праві власності ОСОБА_2 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до закінчення розгляду справи та набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що в мережі Інтернет на сайті «OLX» розміщено оголошення про продаж домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 .

Вказувала, що будинок та інші будівлі неодноразово оглядалися брокером та покупцями.

Вважала, що відчуження цього об`єкту нерухомого майна у власність інших осіб ускладнить подальший ефективний захист прав позивача, оскільки він буде вимушений пред`явити позов до особи, яка придбає домоволодіння у ОСОБА_2 .

Також звертала увагу на те, що накладення арешту на домоволодіння відповідає змісту позовних вимог, оскільки предметом позову є саме усунення перешкод у користуванні домоволодінням позивача за рахунок домоволодіння відповідача шляхом зменшення ширини та площі його земельної ділянки, які виставлені на продаж та шляхом знесення незаконно збудованих господарських будівель та огорожі відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обраний представником позивача захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на домоволодіння, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , є співмірним із заявленими позовними вимогами, а невжиття такого заходу забезпечення позову може у подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лободи І. В. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на домоволодіння, що належить на праві власності відповідачу є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Суд зазначив, що накладення арешту на домоволодіння відповідача не направлене на забезпечення виконання можливого рішення у даній справі про задоволення позову.

При цьому, апеляційний суд роз`яснив, що позивач не позбавлений права звернутись до суду із відповідною заявою, обравши при цьому інший вид забезпечення позову, який буде співмірним заявленим ним позовним вимогам.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та помилково скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції. Заявник зазначає, що обраний ним вид забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

11 вересня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а підстав для його скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких, зокрема, є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання незаконними та скасування рішення Іванківської сільської ради Бориспільського району, актів встановлення зовнішніх меж та свідоцтва про право власності щодо нерухомого майна - земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , а також усунення перешкод позивачу ОСОБА_1 в користуванні його земельною ділянкою та домоволодінням по АДРЕСА_2 .

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача - ОСОБА_6 про забезпечення позову, апеляційний суд вірно виходив із того, що судом першої інстанції не було враховано, що захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , є неспівмірним із заявленими вищевказаними позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що накладення арешту на домоволодіння відповідача не направлене на реальне забезпечення виконання можливого рішення у даній справі про задоволення позову, оскільки вимоги позивача стосуються законності передачі у власність відповідачу земельної ділянки, усунення позивачу перешкод в користуванні його земельною ділянкою шляхом встановлення ширини вулиці відповідно до Державних будівельних норм України та зобов`язання відповідача демонтувати господарську будівлю і огорожу, що побудовані відповідачем на землях загального користування.

При цьому застосування обраного судом першої інстанції заходу забезпечення позову без забезпечення балансу між можливими ризиками утруднення виконання рішення суду та наслідками від забезпечення позову для відповідача безпідставно порушило закріплене у статті 41 Конституції України та статті 317 Цивільного кодексу України право особи - власника майна вільно розпоряджатися цим майном.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до незгоди заявника з висновком суду і переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев