Постанова

Іменем України

17 березня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4612/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргуОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Хоменко В.С.

від 18 листопада 2019 року

у цивільній справі №752/25444/18 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, стягнення пені та захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк) стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, стягнення пені та захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначила, що у період з 31.08.2007 по 23.05.2012 між нею та АТ КБ "ПриватБанк" укладено сім договорів банківського вкладу.

Позивачка, посилаючись на те, що відповідач умови депозитних договорів не виконував та без належних правових підстав не повертав вкладнику належні йому грошові кошти (депозити), з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача проценти за банківським вкладом з підстав, передбачених ст. 1058, 1060, 1061 ЦК України в сумі 9 439,03 євро та 31 588,50 доларів США, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" в сумі 16 391 401,95 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за порушення грошового зобов'язання, а саме за невчасне повернення депозиту, за період з 15.03.2017 по 06.02.2018, в сумі 442 241,47 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 проценти за договорами банківського вкладу в сумі 219,99 Євро та 3 305,64 доларів США, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" в розмірі 167 796,29 грн та 3% річних у розмірі 4 981,00 доларів США та 1 807,00 Євро за період з 12.09.2017 по 06.02.2018.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та 3% річних, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України підлягає стягненню за період з 12.09.2017 по 06.02.2018. Судом не взято до уваги, що розрахунок 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України позивачем розраховувався за період з 15.03.2017 (дата порушення Банком грошового зобов'язання) до 06.02.2018 (день, що передував фактичному поверненню депозитів), і цей період становить 329 календарних днів.

Також, здійснений судом розрахунок розміру пені та період такого обрахунку не відповідають положенням ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Судом не враховано правові висновки Верховного Суду щодо правових підстав для стягнення пені, які висловлені в постановах від 19.08.2018 по справі №761/46145/16-ц, від 01.10.2018 по справі №761/42169/16-ц, від 05.12.2018 по справі №369/8423/16-ц, від 06.12.2018 по справі №235/6674/16-ц, від 20.03.2019 по справі №761/26293/16-ц.

За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2019 в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 закону України "Про захист прав споживачів" в розмірі 167 796,29 грн та 3% річних у розмірі 4 981,00 доларів США та 1 807,00 Євро та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Також відповідач не оскаржував рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності сторін та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» були укладені договори депозитного вкладу, а саме:

№SAMDN8094 від 31 серпня 2007 року;

№SAMDN4031 від 16 вересня 2009 року;

№SAMDN4068 від 14 березня 2011 року;

№SAMDN5979 від 13 травня 2011 року;

№SAMDN6205 від 13 травня 2011 року;

№SAMDN8273 від 20 січня 2012 року;

№SAMDN9865 від 23 травня 2012 року.

На виконання вищевказаних депозитних договорів на строкові депозитні рахунки Банку ОСОБА_1 внесено грошові кошти в розмірах 50 000,00 Євро, 149 598,18 Євро, 12 294,00 доларів США, 50 000,00 доларів США, 50 000,00 доларів США, 50 000,00 доларів США та 300 000,00 доларів США, відповідно.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та 3% річних, з підстав передбачених ст. 625 ЦК України, частково, суд першої інстанції виходив з того, що період, за який необхідно нараховувати неустойку, слід обраховувати з 12.09.2017 по 06.02.2018.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що заборгованість по пені та 3% річних необхідно обраховувати з 12.09.2017.

Колегія суддів вважає обгрунтованими такі доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

14 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "ПриватБанк" з вимогою про повернення грошових коштів за депозитами.

07 лютого 2018 року шляхом перерахування Банком грошових коштів на рахунки ОСОБА_1 останній повернуто депозитні вклади. Тобто майже через рік після звернення вкладника з відповідною вимогою про повернення коштів.

Наведені фактичні обставини свідчать, що з 15.03.2017 (наступний день після подання позивачкою вимоги про повернення депозитів) допустив прострочення виконання зобов'язань за договорами, що полягало у несвоєчасному поверненні депозиту та невиплаті відсотків за депозитом.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаних обставин не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що період за який необхідно нараховувати пеню та 3% річних слід обраховувати з 12.09.2017.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 1ч. 2 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду в частині позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 закону України "Про захист прав споживачів" і 3% річних, та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначалось вище, після звернення 14.03.2017 ОСОБА_1 до Банку із вимогою про повернення коштів за депозитами останній кошти повернув лише 07.02.2018. Кількість днів прострочення становить 329 календарних днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз вказаної норми свідчить, що прострочення виконання грошового зобов'язання не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання зобов'язань за депозитними договорами за період з 15.03.2017 по 06.02.2018, що становить 329 календарних днів, у розмірі 442 241,47 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином, вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. До того ж, обрахунок пені починається з дня наступного за днем порушення основного зобов`язання (з дня прострочення повернення банком депозиту).

При цьому, слід зазначити, що тлумачення частини третьої статті 551 ЦК свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В той же час, звертаючись до суду із заявою про зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 вказувала на те, що оскільки нарахований нею розмір пені перевищує розмір депозиту, то розмір пені необхідно зменшити до 16 391 401, 95 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" в сумі 16 391 401, 95 грн.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи позовної заяви, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, про те, що період прострочення зобов`язання необхідно обраховувати з 15.03.2017 знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга позивачки не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за депозитами, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, то колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.

Оскільки ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та 3% річних, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішення про задоволення даних позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року в частині позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та 3% річних - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та 3% річних - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у розмірі 16 391 401 (шістнадцять мільйонів триста дев`яносто одна тисяча чотириста одна) грн 95 коп. та 3% річних у розмірі 442 241 (чотириста сорок дві тисячі двісті сорок одна) грн 47 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 березня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай