Справа №521/3935/19
Провадження №2/521/342/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю.В.,

за участю секретарів: Манюка Д.В., Черненко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного не проживання за місцем реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом, в якому просила встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 29 березня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме по час смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтований наступними обставинами. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Вказану квартиру ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були його дружина мати позивача ОСОБА_4 та його син відповідач ОСОБА_2 , який вважається таким, що фактично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки був зареєстрований на момент смерті за вказаною адресою. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 жодного дня не проживав за місцем своєї реєстрації, не вселявся у квартиру, не підтримував зв`язок із своїм батьком, ОСОБА_4 , позивачем та своїм рідним братом. Після смерті ОСОБА_3 брат відповідача звертався до правоохоронних органів з метою розшуку ОСОБА_2 , оскільки його місце проживання не було відомо. Відповідач не цікавився життям свого батька, коли той хворів, та коли той помер, не був присутнім на його похованні. Факт постійного не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом не проживання від 18.01.2019 року, підписаний сусідами по квартирі та актом від серпня 2017 року, який знаходиться у КП «ЖКГ» Хмельницький. Відповідач ОСОБА_2 особисто не подавав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , в зв`язку із чим позивач вважає, що відповідач не прийняв спадщину після свого батька, оскільки фактично не проживав разом із ним за місцем реєстрації. Спадкову масу після померлого ОСОБА_3 прийняла мати позивача ОСОБА_4 , яку вона успадкувала після смерті її чоловіка, але не оформила в зв`язку із тяжкою хворобою. Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадкування за заповітом його матері від 29 березня 2002 року, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, однак визнав факт свого не проживання за місцем реєстрації, посилаючись на неможливість проживання в невеликому житловому приміщенні разом із батьком та його дружиною. Просив відмовити в задоволенні позову, із посиланням на намір звернутися до нотаріуса по питанню отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на свою частку у спадщині.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є рідним братом відповідача, з останнім не спілкується, ОСОБА_2 приходив до батька в останній раз років 5-8 тому, його місце проживання свідку та ОСОБА_3 було невідомо. Свідок зазначив, що ОСОБА_2 було зареєстровано в квартирі з метою його працевлаштування, однак жодного дня відповідач за місцем реєстрації не проживав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка є сусідкою позивача пояснила, що вона проживає в будинку АДРЕСА_2 з 1982 року, та підписала акт про не проживання ОСОБА_2 , так як останній за вказаною адресою не проживав.

Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити в частині визнання права власності за позивачем на частину квартиру, а в іншій частині позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами виникли внаслідок виникнення права на спадкування, та регулюються Книгою 6 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис № 5556 ( а. с. 12).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 березня 2002 року (а. с. 106).

Як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 19 квітня 2002 року укладено шлюб (а. с. 14).

Відповідно до довідки з місця проживання та склад сім`ї та реєстрацію № 915 від 25.04.2018 року в квартирі АДРЕСА_1 разом із спадкодавцем, який проживав в квартирі без реєстрації, були зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 (а. с. 15).

Із довідки № 507/02-14 від 19 квітня 2018 року П`ятої одеської державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 250/2017, в якій наявні спадкоємці: ОСОБА_4 дружина померлого, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини своєчасно; та ОСОБА_2 син померлого, який прийняв спадщину згідно п. 3 ст. 1268 ЦК України ( а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ( а. с. 7), не отримавши свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_3 .

Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є її дочка позивач ОСОБА_1 , яка звернулася до П`ятої одеської державної нотаріальної контори 01 грудня 2018 року із заявою про прийняття спадщини (а. с. 98 об.).

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 1270 Цивільного кодексу України).

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Як пояснено позивачем та її представником в судовому засіданні, держаний нотаріус П`ятої одеської державної нотаріальної контори Ігнатенко М.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 після померлої матері позивача ОСОБА_4 , так як у ОСОБА_4 було відсутнє свідоцтво про право на спадщину на майно померлого ОСОБА_3 , чиїм спадкоємцем за законом, крім ОСОБА_4 був син померлого відповідач ОСОБА_2 , який за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом не звертався, але на час відкриття спадщини та по цей час зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та вважається таким, що прийняв спадщину.

Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено позовні вимоги щодо встановлення факту, що на час відкриття спадщини та тривалий час до цього, відповідач ОСОБА_2 , постійно не проживав в квартирі АДРЕСА_1 , в якій проживав спадкодавець ОСОБА_3 . Обґрунтовуючи підстави звернення з цими вимогами до суду позивач посилається на наявність доказів, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації спірного майна протягом тривалого часу, безпосередньо на Акт від 18 січня 2019 року, в якому зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 відповідач не проживає з 2002 року і навіть ніколи не вселявся (а. с. 18), а також на показання свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положенням ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При цьому у п. 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Оскільки відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України виникнення права на спадкування пов`язане з вчиненням спадкоємцем певних юридичних дій, встановлення судом факту постійного не проживання спадкоємця із спадкодавцем законом не передбачено, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Відносно вимоги позивача про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі і на частку відповідача у спадковому майні, яку успадкував відповідач, як спадкоємець першої черги по закону ОСОБА_3 , з посиланням на те, що відповідач фактично не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, суд вважає таку вимогу не доведеною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, враховуючи наступне.

За змісту положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України стосовно порядку прийняття спадщини потенційними спадкоємцями слід вважати, що спадкоємець вважається таким, що постійно проживав із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний час до настання смерті спадкодавця він відбував з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину в силу положень наведеної правової норми.

За ч. 3 ст. 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

За встановлених судом обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, оскільки на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , разом із спадкоємицею останнього ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі, в якій проживав ОСОБА_3 , що є предметом спадкування, в той же час доведення обставин не прийняття спадщини потенційним спадкодавцем, який має право на спадок в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини не передбачено.

Разом із цим, суд вважає за необхідне визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_4 , яка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вчасно, однак свідоцтва про право на спадщину за законом не отримала в зв`язку із смертю.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанцій у матеріалах справи позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2843 грн. за вимоги майнового характеру та немайнового, із них 2489 грн. 48 коп. за заяву майнового характеру Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог з урахуванням принципу пропорційності суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1244, 74 грн. (50% задоволених вимог про визнання права власності).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 12-16, 20, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 12, 76, 78, 81, 90, 258, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного не проживання за місцем реєстрації та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 1244 (одна тисяча двісті сорок чотири) гривень 74 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року.

Суддя: Ю.В. Тополева