РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Губської Я.В.

при секретарі Медведєвій Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до АТ «КБ «ПриватБанк» (адреса листування: м. Дніпро, вул. набережна Перемоги, 50), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6/9) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 21.08.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6/9) та зареєстрований в реєстрі за №4437. Також, просить відшкодувати понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 жовтня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») було заповнено заявку позичальника № НАХRRХ11860079 на надання певної послуги, а саме: надання строкового кредиту у сумі 9811,27 грн. на термін 6 місяців з обов`язковим щомісячним платежем у розмірі 1826,18 грн. Для виконання зобов`язань банк відкрив позичальнику рахунок НОМЕР_1 та видав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2 . З виклику державного виконавця Київського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області від 02.10.2018 року, йому стало відомо, що у відношенні нього існує виконавче провадження № 49377337 від 23.09.2015 року. Підставою для відкриття зазначеного вище виконавчого провадження став виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4437, вчинений 21.08.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 78130,13 грн. за кредитним договором № НАХRRХ11860079 від 05.10.2007 року.

При цьому зазначає, що, у порушення вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», будь-якої інформації про відкриття виконавчого провадження або про вчинення будь-яких виконавчих дій позивачеві до отримання виклику державного виконавця не надходило.

Наведене вище свідчить, що лише у жовтні 2018 року позивач дізнався про наявність виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 4437, вчиненого 21.08.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. Позивач вважає, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед банком за відповідним договором. Сума невиконаних зобов`язань, у виконавчому написі, не враховує внесену позивачем суму. Залишок заборгованості за 9811,27 грн., визначений у виконавчому написі є повною сумою, яку отримав боржник, проте боржником було проведено, як мінімум, одну оплату основної суми боргу, у розмірі, встановленому договором - 1826,18 грн., доказом якої є квитанція № 60205740 від 20.10.2007 р.

Крім того, позивач зазначає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не врахував строки давності, які закінчились до моменту його вчинення, тому позивач просить суд визнати його таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження по вказаній справі, призначене судове засідання.

28.02.2020 третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надала копію виконавчого напису та документів, на підставі яких його було вчинено, в письмових поясненнях повідомила, що 21.08.2015 року за реєстровим № 4437, за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» 21.08.2015 року вих. № 2899/02-20, у відповідності з положеннями кредитного договору до ст.ст. 87-91 Закону України Про нотаріат та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 на підставі повного пакету документів було здійснено виконавчий напис про звернення стягнення з позивача за Кредитним договором № НАХRRХ11860079 від 05.10.2007р. з дотриманням всіх вимог законодавства, тому вона просила суд прийняти до уваги вказані обставини, розглядати справу за її відсутності.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити на підставі наявних у справі документів, а справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином судовими повістками, причини неявки суду не повідомив, ніяких заяв на адресу суду не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала до суду письмові пояснення, в якій проти задоволення позову заперечує, просила слухати справу за її відсутності.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

05.10.2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ Приватбанк було підписано пропозицію укласти договір (оферта), відповідно до якої між сторонами було укладено кредитний договір №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007р. з умовами обслуговування Кредитка «Універсальна» «30 днів пільгового кредиту», видано кредитну картку № НОМЕР_2 05.10.2007 (а.с. 41) Відповідно до умов кредитного договору № НАХRRХ11860079 від 05.10.2007р. сума кредиту кредитного ліміту не визначена, базова процентна ставка за кредитом 2% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1%.

У зв`язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007р. відповідачем на адресу позивача було надіслано письмову вимогу (повідомлення) від 18.08.2015 року, відповідно до якої станом на 06.08.2015р. у позивача існує заборгованість перед відповідачем у розмірі 76930,13 грн. та запропоновано позивачу негайно(строк 1 день з дати відправлення цієї вимоги) погасити заборгованість по кредитному договору. (а.с. 39). Даних про отримання позивачем вимоги суду не надано.

21.08.2015 року відповідач звернувся до приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Миколаївни з заявою про вчинення виконавчого напису вх. № 2899/02-20 від 21.08.2015 року, згідно якої строк платежу по кредитному договору №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007р. настав, боржником допущено прострочення платежів. Сума заборгованості складає 76430,13 гривень, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 9811,27 грн., заборгованість за комісією 662,25 грн., заборгованість за процентами 399,79 грн., заборгованість з пені 61917,29 грн., штраф(фіксована частина) 500,00 грн. та штраф (відсоткова частина) 3639,53 грн. До вказаної заяви були долучені оригінал кредитного договору, засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості та документи стягувача та представника стягувача за довіреністю (а.с. 41-43).

Відповідно до виписки із рахунка клієнта із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007 заборгованість перед відповідачем за кредитним договором станом на 06.08.2015 року складає 76930,13 грн., яка на вказану дату позивачем не погашена (а.с. 42).

На підставі вказаних документів приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 21.08.2015 року було вчинено виконавчий напис за реєстровим №4437, відповідно до якого було запропоновано стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007. в сумі 76430,13 гривень, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 9811,27 грн., заборгованість за комісією 662,25 грн., заборгованість за процентами 399,79 грн., заборгованість з пені 61917,29 грн., штраф(фіксована частина) 500,00 грн. та штраф (відсоткова частина) 3639,53 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн. Зазначено, що строк, за який проводиться стягнення 05.10.2007 по 06.08.2015 даних про проведення оплати за кредитом не вказані.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Позивач ОСОБА_1 в своєму позові стверджує, а відповідач належними та допустимими доказами не спростовує того. що відповідно до квитанції №60205740 від 20.10.2007 позивачем сплачено суму 1826,18 грн. на погашення заборгованості за карткою № НОМЕР_2 (а.с.8)

Окрім того, надана відповідачем нотаріусу виписка з рахунка клієнта із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором №НАХRRХ11860079 від 05.10.2007 за своїм змістом не надає можливості встановити безспірність заборгованості позивача.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У даному разі, наявна в матеріалах справи виписка з рахунку клієнта не відповідає вказаним вимогам, оскільки з неї не можливо визначити коли та яким чином була сформована заборгованість за сумою кредиту та комісією, за який період та на яку суму було нараховано проценти за кредитним договором, а також не відображено платіж від 20.10.2007, на який посилається позивач.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Вказана позиція суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року по справі № 6-887цс17.

Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги доводи третьої стосовно того, що оскільки необхідні документи були надані нотаріусу, тому відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Згідно пп.3.5 п.3 Глави 16 Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нормою ст.49 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України.

За змістом норм ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.34, 50 Закону України «Про нотаріат» кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Нотаріальна дія, різновидом якої є вчинення виконавчого напису, або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вказані обставини свідчать про те, що на час вчинення спірного виконавчого напису визначена в ньому сума заборгованості не мала безспірного характеру, а тому останній було вчинено з порушенням вимог діючого законодавства.

Щодо доводів позивача про порушення строків позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. р.№4437 від 21.08.2015 оспорюється позивачем, зокрема, з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Відповідно до представленого нотаріусу та наданого ПН ДМНО Бондар І.М. до суду в якості копії кредитного договору - з анкети позичальника ОСОБА_1 вбачається, що кредитний договір з ЗАТ КБ «Приватбанк», укладено 05.10.07, строком шість місяців до 04.04.2008 включно. (а.с.41 звор.)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті.

Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки.

Із заяви нотаріусу про вчинення виконавчого напису відповідача - АТ КБ «Приватбанк» (правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк») вбачається, що представник відповідача за довіреністю АТ КБ «Приватбанк» Балашов О.В.(а.с.34) звернувся про вчинення виконавчого напису нотаріуса 21.08.2015 року, тобто через сім років, після закінчення строку дії договору. Доказів, що свідчать про продовження строку дії договору сторонами до суду не представлено.

Стаття 88 Закону «Про нотаріат» містить різні строки для звернення до нотаріуса (три роки - у відносинах за участю громадян, і один рік - для відносин за участю за участю підприємств, установ і організацій), оскільки на момент ухвалення Верховною Радою України цього закону діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), яким позовна давність визначалася залежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, тобто три роки у відносинах за участю громадян і один рік у спорах за участю підприємств, установ і організацій. Після внесення змін до ЦК УРСР у 1995 році, а також після вступу у дію нового Цивільного кодексу України у 2004 році строки, встановлені у статті 88 Закону України «Про нотаріат», не були приведені у відповідність до позовної давності, яка вже стала визначатися залежно від сутності позовних вимог, а не за суб`єктною ознакою.

Згідно із частиною першою статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Частина друга статті 318 ЦК України визначає, що всі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами і свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, зокрема і за ознакою статусу особи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, § 48). Близьке за змістом визначення дискримінації закріплене у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Нормативно визначені відмінні строки для фізичних осіб-кредиторів і юридичних осіб-кредиторів щодо звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису стосовно майна юридичних осіб-боржників є відмінністю у поводженні з цими кредиторами в аналогічних ситуаціях. Така відмінність у світлі умов сьогодення без об`єктивного та розумного обґрунтування створює для юридичних осіб-кредиторів нерівні у порівнянні з фізичними особами-кредиторами умови у правовідносинах з юридичними особами-боржниками щодо реалізації права на мирне володіння майном. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що встановлення для юридичної особи-кредитора у порівнянні з фізичною особою-кредитором меншого строку для звернення до нотаріуса для вчинення ним виконавчого напису стосовно майна юридичних осіб-боржників є дискримінацією юридичної особи-кредитора за ознакою її статусу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 № 916/3006/17 відступає від попереднього висновку Верховного Суду, оскільки вважає, що строк давності не може бути змінений договором. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктами 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін.

Таким чином, Велика Палата Верховного суду у постанові від 02.07.2019 № 916/3006/17 дійшла висновку, що загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, а якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Враховуючи викладене, твердження позивача щодо пропуску АТ КБ «Приватбанк» строку для звернення до нотаріуса є вірним, адже право вимоги виникло у Банку 04 квітня 2008 року і до моменту звернення АТ КБ «Приватбанк» до нотаріуса для вчинення виконавчого напису 21 серпня 2015 року минуло більше трьох років. Дані висновки суду не спростовані доказами відповідачем.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з викладеним вище, враховуючи, що безспірність заборгованості боржника перед кредитором не знайшла свого підтвердження, а також те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з порушенням приписів діючого законодавства, суд дійшов висновку про порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача та обґрунтованість позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, , то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 223, 263-265, 268, 275 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений 21.08.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною (49000, м. Дніпро, вул. Центральна, 6/9) та зареєстрований в реєстрі за №4437 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір 768,40 грн.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: Я. В. Губська