справа № 373/434/20
головуючий у суді І інстанції Опанасюк І.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Переяслав - Хмельницького міського суду Київської області від 15 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 19 жовтня 2010 року в розмірі 19 901 грн 23 коп., з яких: 11 754,90 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3569,08 грн заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно із ст. 625; 3 153,38 грн - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина), 923,87 грн - штраф (процентна складова), посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог договору, унаслідок якого виникла зазначена заборгованість.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2020 року у задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє представник Крилова О.Л. звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу позивач мотивує тим, що рішення місцевого суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надіслав.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить 19 901 грн 23 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів погодження сторонами умов кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, порядок нарахування і сплати штрафу та пені за невиконання умов договору. Крім того, визнав недоведеними обставини щодо розміру грошових коштів банку, які використовує та не повертає відповідач.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції у з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 19 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.

У заяві позичальника від 19 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена. Разом з тим, до матеріалів справи позивачем додана довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачкою (а.с. 28).

Таким чином є помилковий висновок суду першої інстанції про недоведеність обставини, що підтверджує досягнення у письмовому вигляді згоди між позивачем і відповідачкою про ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано до суду першої інстанції виписку по рахунку за договором станом на 12 березня 2020 року (а.с. 17), яка відповідачкою не спростована та є належним доказом, що підтверджує наявність боргу та його розмір.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18.

Таким чином, вимоги позову щодо стягнення 11754,90 грн заборгованості за тілом кредиту, 3153,38 грн нарахованої пені та штрафу у сумі 500 грн (фіксована частина) і 923,87 грн (процентна складова) є доведеними належними доказами, не спростованими відповідачкою, тому підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як убачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач у позові вимог про стягнення договірних відсотків не вказував. Вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків позивач також не заявив.

Обґрунтовуючи підстави стягнення відсотків у розмірі 3 569, 08 грн позивач послався на ст. 625 ЦК України, тобто відсотки, які встановлені законодавчим актом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України позивач зазначив лише суму 3 569, 08 грн, однак обґрунтованого розрахунку нарахованих відсотків не надав ні до суду першої інстанції, ні на вимогу апеляційного суду відповідно до ухвали від 09 липня 2020 року у цій справі.

У доводах апеляційної скарги позивач указує, що заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України розрахована із заборгованості за тілом кредиту, яка зазначена у позові у сумі 11754,90 грн.

Однак, у апеляційній скарзі позивач наводить формулу для визначення сукупного індексу інфляції, що не стосується порядку нарахування відсотків, які ним безпосередньо заявлені.

Крім того, укладений між сторонами кредитний договір від 19 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети та довідки підписаної сторонами, не містить кінцевого строку повернення усього кредиту (користування ним).

Тому, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому, оскільки кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів не було встановлено у анкеті-заяві, тому саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять.

Тому у цій справі вимогою про виконання боржником обов`язку є позовна заява, а відтак, підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України на суму всього отриманого кредиту відсутні, оскільки на час звернення з позовом прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє.

У довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачкою (а.с. 28), установлений строк щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Розмір щомісячних платежів визначено як 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості.

Таким чином, із наведених умов вбачається, що розмір щомісячних платежів не визначений сторонами як певна сума, а має бути нарахований щодо кожного простроченого щомісячного платежу.

У позові та апеляційній скарзі позивач не зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України ним нараховані відсотки на щомісячні платежі, не зазначено розмір прострочених щомісячних платежів та період прострочення кожного щомісячного платежу, період їх повного чи часткового погашення. У наданому позивачем розрахунку заборгованості відсутній порядок нарахування заборгованості за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України у сумі 3569,08 грн.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, обов`язком суду є перевірка правильності розрахунку, що є письмовим доказом, нарахованої позивачем відповідної суми, а не самостійне здійснення цього розрахунку із визначенням на розсуд суду періоду прострочення, розміру прострочених сум, на які слід нараховувати відсотки, тощо, оскільки це є диспозитивним правом позивача щодо визначення відповідного розміру та його процесуальним обов`язком щодо доведення обґрунтованості такого розміру.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин вимоги позову щодо стягнення нарахованих позивачем відсотків на підставі ст. 625 ЦК України є необґрунтованими, а відтак не доведеними.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в частині стягнення 11754,90 грн суми основного боргу, 3153,38 грн нарахованої пені та штрафу у сумі 500 грн (фіксована частина) і 923,87 грн (процентна складова) з підстав їх недоведеності є помилковими, тому оскаржуване рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

В решті доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги судовий збір (2102+3153=5255) у розмірі 4309,10 грн. Указаний розмір є пропорційним задоволеним вимогам, а саме 82 % від заявленої суми.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав - Хмельницького міського суду Київської області від 15 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 11754,90 грн суми основного боргу, 3153,38 грн нарахованої пені та штрафу у сумі 500 грн (фіксована частина) і 923,87 грн (процентна складова) скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 ) 11754грн (одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят чотири гривні) 90 коп. суми основного боргу, 3153грн (три тисячі сто п`ятдесят три гривні) 38 коп. нарахованої пені, штрафу у сумі 500 грн (п`ятсот гривень) (фіксована частина) та штрафу 923 грн (дев`ятсот двадцять три гривні) 87 коп. (процентна складова).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, рахунок № НОМЕР_2 ) 4309 грн (чотири тисячі триста дев`ять гривень) 10 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба