ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 640/14488/17

Провадження № 22-ц/818/1120/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кислого Андрія Матвійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року в складі судді Колесник С.А.

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.08.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 прийняла зазначену квартиру, сплатила за неї ціну, відповідно до умов цього договору. Однак відповідачі відмовляються звільнити квартиру в добровільному порядку. На будь-які прохання звільнити її житло відповідачі жодними чином не реагують. 14.08.2017 за заявою позивачки до відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова відповідачів знято з реєстрації за вказаною адресою, вказані дії стали підставою для звернення позивачки до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом їх виселення з квартири позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 12.10.2017 року за даним позовом у справі відкрито провадження (а.с.28-29).

Ухвалою суду від 08.12.2017 провадження по вказаній справі зупинено до вирішення цивільної справи № 640/12154/17, н/п 2/640/2916/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-я особа: приватний нотаріус ХМНО Салига Н.А. про визнання правочину недійсним (а.с.68).

Ухвалою суду від 02.04.2019 провадження у справі відновлено (а.с.80).

Ухвалою суду від 11.06.2019 залучено до участі у даній справі в якості третьої особи ПАТ «Дельта Банк» (а.с.151).

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримали, просили про його задоволення.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кислий А.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на тривале не звернення позивача до відповідачів з вказаними вимогами та подання касаційної скарги на рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Наталія Анатоліївна, ПАТ «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним, рішення у якому, на його думку, вплине на рішення в даній справі.

Представник ПАТ «Дельта Банк» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, проте в судове засідання не з`явився, однак 30.07.2019 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову (а.с.160-162), у яких представник АТ «Дельта Банк» Іванова Г.С. зазначила, що позов підтримує, та вказала наступне.

19.08.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (надалі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 (надалі - Іпотекодавець або Позичальник) був укладений Кредитний договір № 42-0061009/ФКВ-08 від 19.08.2008 року, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 75 000.00 дол. США з кінцевим терміном повернення заборгованості 18 серпня 2033 року (надалі Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між сторонами було укладено Іпотечний договір № 42-0061009/2фквіп-08 від 19 серпня 2008 року (далі Іпотечний договір), посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А., зареєстрований в Реєстрі за № 2352. 19 серпня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А. накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири до припинення дії чи розірвання договору іпотеки, зареєстровано в Реєстрі за № 2353.

Предметом іпотеки за Іпотечним договором є нерухоме майно: 3-кімнатна квартира, загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.2008 року, що посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А., зареєстрований в Реєстрі за № 2349. зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 3088341, згідно Витягу з державного реєстру правочинів за номером 6395403 від 19.08.2008 року.

У зв`язку з укладення Іпотечного договору: в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 7766190, зареєстровано 19.08.2008 року. 21.02.2017 року запис про обтяження перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 19121037; в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано обтяження: тип обтяження - іпотека, реєстраційний номер обтяження - 7768755, зареєстровано 19.08.2008 року. 21.02.2017 року запис про іпотеку перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 19121202.

30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», згідно якого, на підставі ст.ст. 512-514 ЦК України, AT «Дельта Банк» набув прав вимоги до боржників по кредитним договорам з усіма забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 42-0061009/ФКВ-08 від 19.08.2008 року та за Іпотечним договором № 42-0061009/фквіп-08 від 19.08.2008 року.

01.07.2010 року була прийнята на баланс AT «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 42-0061009/ФКВ-08 від 19.08.2008 року, який був укладений з ОСОБА_1 в сумі: 74 250,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 13 832,12 доларів США - нараховані відсотки за користування кредитом.

З 01.07.2010 року AT «Дельта Банк», як новий кредитор, відповідно до умов Кредитного договору № 42-0061009/ФКВ-08 від 19.08.2008 року, нараховує відсотки та комісійну винагороду за користування кредитом. Станом на 23.02.2018 року заборгованість за Кредитним договором № 42-0061009/ФКВ-08 від 19.08.2008 року (позичальник ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 ) становить 5 038 409,21 грн.

Посилаючись на ст..47 Конституції України, ст.391 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2» вказала, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Так, у першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації.

Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Щодо процедури ліквідації AT «Дельта Банк» вказала, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про почато здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації AT «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В., строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 р. № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» на два роки до 3 жовтня 2019 року. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 04 квітня 2019 р. № 772, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації AT «Дельта Банк» на один рік до 04 жовтня 2020 року. Дана інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - fg.gov.ua, є загальновідомою та в силу ч.2 ст.61 ЦПК України такою, що не потребує доказування.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПАТ «Дельта Банк», про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання останнім іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Кислий А.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм процесуального права. посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при вирішенні спору судом не з`ясовані питання передбачені статтею 264 ЦПК України. Крім того, в провадженні Верховного Суду знаходиться касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Н.А., ПАТ «Дельта Банк», про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судовий розглядом встановлено, що 19.08.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 прийняла зазначену квартиру, сплатила за неї ціну, відповідно до умов цього договору (а.с. 3-4).

Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Салига Н.А. та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.12.2017 року квартира загальною площею 62,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору № 2352, виданого 19.08.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салига Н.А. (а.с. 127-129).

В квартирі АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які перешкоджають ОСОБА_1 , як власнику вищезазначеного майна користуватися її власністю, чим порушують права позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Н.А., ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору купівлі-продажу від 19 серпня 2008 року недійсним відмовлено.

Судовим розглядом по справі № 640/12154/17 встановлено, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу квартири приватний нотаріус Салига Н.А діяла в межах чинного законодавства, враховуючи, що з наданих для проведення нотаріальної дії документів, не вбачалось, що в даній квартирі зареєстровані інші особи, аніж власниця квартири відповідачка ОСОБА_2 , оскільки нею була надана довідка із територіальної дільниці №18 КП «Жилкомсервіс», згідно якої у квартирі, що продавалась, зареєстрована лише власниця квартири.

Правочин відповідає усім вимогам щодо вчинення правочинів. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, квартири набута нею правомірно. Як покупець вона сплатила кошти за квартиру, що придбавалась у власність, та виконала умови договору купівлі - продажу квартири в повному обсязі.

З 14 серпня 2017 року відповідачів знято з реєстрації у спірній квартирі, але останній продовжують проживати в ній.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені заяви відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кислого А.М. про зупинення провадження у цивільній справі № 640/14488/17 до розгляду Верховним Судом касаційної скарги по справі № 640/12154/17.

Задовольняючи позовні вимоги по справі № 640/14488/17 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру не мають, у зв`язку з чим їх виселення не може розцінюватись як порушення чи порушення права власності, гарантованого ст. ст. 319, 321 ЦПК України. Позивач ОСОБА_1 є одноособовим власником спірної квартири та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вона обмежена в здійсненні такого права. Відповідачі доводи позивача щодо наявності перешкод в користуванні спірною квартирою не оспорюють, а також не спростовують факт постійного проживання в спірному помешканні без правових підстав

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, відповідач ОСОБА_3 вселена до спірної квартири зі згоди колишнього власника ОСОБА_2 . Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 . На час придбання спірного житла позивачу не було відомо про наявність інших зареєстрованих осіб у спірній квартирі ніж продавець.

За таких підстав, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність для виселення відповідача з спірного займаного житлового приміщення.

Доводи наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається, що Верховним Судом відкрито касаційне провадження по справі № 640/12154/17, разом з тим, правом на оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року відповідно до вимог ч. 3 ст. 353 ЦПК України.

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно дост. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кислого Андрія Матвійовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

О.В. Маміна