Справа № 346/6446/18
Провадження № 22-ц/4808/893/20
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Микитюка Р.В.

ОСОБА_2 її представника адвоката Сліпко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного в шлюбі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Веселова В. М. в м.Коломиї,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна придбаного в шлюбі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 05 лютого 2000 року перебували в зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Коломийського міськвиконкому Івано-Франківської області шлюбі, актовий запис № 22. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи у шлюбі, спільно придбали (побудували) будинок в АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності від 19.01.2015 року вкзаний будинок зареєстрований на ОСОБА_2 . В даному будинку він проживає разом з дітьми та відповідачкою, хоча зареєстрований в АДРЕСА_2 . Оскільки спірний будинок придбаний (побудований) ним та відповідачкою в шлюбі, дане майно згідно ст.ст. 60,61,70 Сімейного кодексу України та ст.ст. 368, 372 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін в ньому є рівними, просить поділити будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя, що знаходиться, із закріпленням рівних часток в розмірі 1/2 вищевказаного будинку за ним та ОСОБА_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного в шлюбі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що нерухоме майно будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 під час перебування з ним в зареєстровано шлюбі. Таким чином, вказаний будинок набуто сторонами в шлюбі а тому є спільною власністю подружжя. ОСОБА_2 не надала належні докази, те, що будинок побудований нею за особисті кошти чи за кошти її покійного батька ОСОБА_3 . Останньому належали корпоративні права ПФ «Рубін А» , яке здійснювало будівництво будинку АДРЕСА_3 , а це два окремі будинку. Крім того документи фінансової звітності ПФ «Рубін А» не підтверджують будівництво будинка в АДРЕСА_4 -3.

28 серпня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що ОСОБА_1 не надав жодного доказу участі у будівництві спірного будинку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 лютого 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та реєстрації шлюбу у відділі реєстрації актів громадянського стану Коломийського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис № 22 5.02.2000 року (а.с.5).

В зареєстрованому шлюбі у сторін народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.6,7).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06.11.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).

За час шлюбу в АДРЕСА_1 було побудовано будинок та зареєстровано за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.9) .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що хоча сторони були подружжям, і за час подружнього життя було побудовано спірний житловий будинок., проте позивач не надав суду документи і підтверджуючі докази, які б вказували на те,що будинок було побудовано саме за кошти позивача, або за спільні кошти подружжя. Більше того, відповідачка надала докази того, що до будівництва причетна фірма її покійного батька, який за свої кошти придбав фундамент будинку, земельну ділянку, а в подальшому і проводив його будівництво.

Проте з таким висновком суду першої інстанцій погодитись не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанцій не відповідає.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 94,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.9) було придбано за час перебування у шлюбі між сторонами, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Норми статей 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказів спростування зазначеної презумпції відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні не подала.

Тому висновок суду першої інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Суд відхиляє подані ОСОБА_2 у заперечення позову дозвіл №92 на виконання будівельних робіт, виданий міською інспекцією ДАБК м.Коломия, дозвіл на будівництво будинку по АДРЕСА_4 виданий ПФ «Рубін А» (а.с.51). Аналогічний дозвіл на цю ж фірму було видано Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області 18 липня 2008 року (а.с.52). Договір оренди земельної ділянки від 9.02.2004 року фірмою «Рубін А», директором якої був батько відповідачки ОСОБА_3 , у АДРЕСА_4 (а.с.53). Договір укладений з ПП «Рубін А», ПП «Ательє архітектури 2000», яке зобов`язувалось здійснювати авторський нагляд за будівництвом в АДРЕСА_4 (а.с.55). Технічне заключеннями про під`єднання до водогону та водовідведення з будівництвом будинку по АДРЕСА_4 , яке укладено саме з директором ОСОБА_6 (а.с.56). Лист на голову правління «Електрооснастка», яким підтверджено, що ПП «Рубін А» викупило нульовий цикл фундаменту будинку по АДРЕСА_4 (а.с.57). Накладні, чеки, квитанції та актами прийняття робіт за період з 2002 по 2009 роки зазначено, що всі роботи та матеріали оплачені саме ПФ «Рубін А» (а.с.58-84). Зведений акт, що власником незавершеного будівництва по АДРЕСА_4 , було ПФ «Рубін А» (а.с.85-88), оскільки зазначені докази, відповідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України , не підтверджують права особистої приватної власністі відповідачки, що спірне майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Враховуючи наведене, відповідно статей 69, 70 СК України, колегія суддів вваажає, що житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 94,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.9) було придбано за час перебування у шлюбі між сторонами, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, тому слід визнати за ними право власності кожного по Ѕ ідеальній частці на вищевказаний житловий будинок.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ між сторонами спірного будинку відповідно до висновку будівельно-технічноїї експертизи підлягають відхиленню з таких підстав.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості - спірний будинок свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт.

Поділ будинку в натурі, а також виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності.

Встановлено, що 19 січня 2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.9) .

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга цієї ж статті).

Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із частиною третьою цієї ж статті у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до припису частини другої статті 370 ЦК України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не подав суду доказів про те, що при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику, частка якого залишається, може бути виділене окреме приміщення, є ізольованим від приміщень іншого співвласника, має підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складають окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Разом з тим, відповідно ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд відхиляє висновок експертів судової будівельно технічної та оціночно- будівельної експертизи №655/1991/19-28 від 29 листопада 2019 року щодо можливих варіантів поділу належного сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частках житлового будинку у АДРЕСА_1 , оскільки вказаною експертизою, відповідно ст.ст. 364,370 ЦПК України не передбачено, що виділені сторонам окремі приміщення, є ізольованими, мають окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо і складають окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них» і можуть бути зареєстровані як окремий об`єкту нерухомого майна з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати понесені позивачем за подання позову у розмірі 705 грн (сімсот п`ять гривень) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 коп.) , а всього 1966,2 грн, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 16 червня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна придбаного в шлюбі задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності кожного по Ѕ ідеальній частці на житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 94,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 705 грн (сімсот п`ять гривень) сплачених за подачу позовної заяви та 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 коп.) сплачених за подачу апеляційної скарги.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 02 жовтня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський