Справа № 703/1612/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретар судового засідання Кочеткова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28 жовтня 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_1 договір, яким надало кредит в сумі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана нею заява із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві позичальника.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 станом на 13 травня 2018 року має заборгованість по кредиту в сумі 105404 грн. 32 коп.

ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 цих коштів.

Представник позивача в судових засіданнях підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві і відповіді на відзив та просив задовільнити позов у повному обсязі. Наголосив на тому, що оскільки зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків ОСОБА_1 не виконано то відповідно банк має право на стягнення з нього таких витрат, так як договір кредиту діє до повного його виконання. Позовна давність встановлена в кредитному договорі терміном у 5 років станом на момент звернення із позовом до суду не сплив, адже кінцевий термін спливу виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором не закінчився, через не виконання останньою. Вказана у кредитному договорі дата є саме кінцевою датою повернення боргу у разі відсутності порушень умов договору, а не як вважає представник відповідача, кінцевою датою виконання зобов`язань від якої слід рахувати позовну давність.

В судове засіданні призначене на 30 вересня 2020 року представник позивача не з`явився, надав до суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явилась.

Представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. в судових засіданнях позов не визнав, просив суд застосувати термін позовної давності, оскільки термін позовної давності визначений законом в три роки сплив ще 09 квітня 2018 року, а банк звернувся до суду 30 травня 2018 року.

В зв`язку з чим позивачем пропущено термін позовної давності та строк звернення із позовом до суду. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання призначене на 30 вересня 2020 року представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. не з`явився, однак надав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи у його відсутність, позов не визнав.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до наступного.

Згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

На підтвердження того, що між банком і ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту, позивачем приєднано до матеріалів справи анкету позичальника, яка разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичними особам, Тарифи становлять кредитний договір.

Як вбачається з анкети позичальника укладеної між ПАТ КБ «Приват банк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення боргу, що відповідає дії картки.

Однак із дослідженої судом копії анкети заяви (а.с.8) суд не має можливості встановити тих даних на які посилається позивач в позовній заяві. Зокрема із вказаної анкети - заяви взагалі не вбачається суми кредиту, яку отримала ОСОБА_1 , відсоткової ставки за кедитом та терміну на який його видано.

Позивач посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконала умов кредитного договору, внаслідок чого у неї станом на 13 травня 2018 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 105404 грн. 32 коп., з яких 7487 грн. 79 коп. - заборгованість за кредитом; 88721 грн. 09 коп.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 7300 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 4995 грн. 44 коп. штраф (процентна складова), звернувся до суду із даним позовом і просив суд стягнути вказану суму з відповідача.

Позивач вказує на те, що обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. ОСОБА_1 зобов`язалась за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами, однак не виконала вказаних зобов`язань та допустила порушення умов договору.

Однак, на підтвердження вище вказаного, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого суд, міг би встановити розмір отриманих кредитних коштів та відповідно суму заборгованості за тілом кредиту, як і розмір відсоткової ставіки для перевірки правильності розрахунку суми боргу, наданого позивачем. Крім іншого із анкети - заяви, на яку як на доказ оформлення кредитного договору з ОСОБА_1 вказує банк, не вбачається, що відповідач зобов`язалась сплачувати пеню, комісію та штрафи.

Ч. 1 ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом вже після спливу позовної давності.

Свою заяву обґрунтував тим, що термін позовної давності починається з дати коли особа дізналась про порушене право, то саме з цього дня і слід рахувати початок перебігу строку позовної давності.

З надано позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитом вбачається, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж по кредиту 9 квітня 2015 року (а.с.6).

Відповідно, як вказав представник відповідача, термін звернення позивача до суду із вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом сплив у 10 квітня 2018 року, а до суду позивач звернувся лише - 30 травня 2018 року.

Крім того, кінцевим терміном повернення боргу є кінцевий строк дії картки - останній день липня 2017 року, після спливу цього строку позивач не мав права нараховувати штрафних санкцій. Однак, в розрахунку заборгованості вказано, що відсотки за кредитом банк продовжував нараховувати вже поза межами погодженого строку кредитування, а саме з 31 липня 2017 року по 13 травня 2018 року, тобто аж до звернення до суду. Таким чином банк просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по відсотках за кредитниим договором від 28 жовтня 2010 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту в сумі 88721 грн. 09 коп., яку не мав права нараховувати через збіг терміну позовної давності.

Згідно до ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

19 листопада 2018 року представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.С. надав до суду заяву про застосування позовної давності та вона була прийнята судом (а.с.61 - зворот).

Судом встановлено, що факт укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 , сторонами визнано в судовому засіданні, тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Однак сума заборгованості, розмір пені, відсотків та штрафів, а також термін дії кредитної картки відповідачем не визнається та підлягає дослідженню в судовому засіданні.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору б/н від 28 жовтня 2010 року в сумі 105404 грн. 32 коп. (7487 грн. 79 коп. - заборгованість за кредитом; 88721 грн. 09 коп.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 7300 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 4995 грн. 44 коп. штраф (процентна складова).

Як вбачається з довідки АТ КБ «Приват Банк» (а.с. 120) вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредитну картку зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня липня 2017 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором останній платіж ОСОБА_1 зробила 9 квітня 2015 року, відповідно саме з цієї дати слід вважати, що позивач довідався про своє порушене право та набув права на звернення до суду з позовом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті).

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом встановилено, що 28 жовтня 2010 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у національній валюті у розмірі 800 грн., які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у розмірі 27,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 15 по 20 число кожного місяця кошти (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Остання зобов`язалась за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж дії кредитної картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На думку позивача з розрахунку заборгованості за договором б/н від 28 жовтня 2010 року, укладеного між Приват Банком та ОСОБА_1 станом на 30 травня 2018 року, наданого позивачем до позовної заяви (а.с.5-7) вбачається, що відповідачем умови договору виконані належним чином не були, заборгованість та відсотки нею не сплачені., а тому саме на підставі нього просить суд здійснити стягнення боргу в сумі 105404 грн. 32 коп.

Однак, наданий позивачем розрахунок, є лише внутрішнім документом банку, складений в односторонньому порядку та не погоджений з позичальником, тому не може бути сприйнятий судом як належний доказ існування заборгованості ОСОБА_1 перед банком у вказаному позивачем розмірі.

Ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек, платіжна вимога, меморіальний ордер.

Форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України (ст.17 цього ж закону).

П. 1.27 ст. 1 ЗУ «Про платіжну систему» передбачає, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ст. 638 ЦК України).

Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15) від 22 березня 2017 року (№6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року ( № 61-787св18).

Ст.526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.

Таким чином позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за період з 1 серпня 2017 року по 13 травня 2018 року (після закінчення строку кредитування-31 липня 2017 року) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такий правовий висновок узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28 березня 2018 році у справі №14-10цс18.

Крім того, суд не бере до уваги, як доказ наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт також не може бути належним доказом, оскільки суд не має змоги встановити за який період вони надані та коли вони були видані. Крім того позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що саме надані ним Тарифи були погоджені із відповідачем ОСОБА_1 , саме з ними вона була ознайомлена та нею підписані.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, належними доказами взагалі снування будь - якої заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приват Банк».

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед банком а ні за тілом кредиту, а ні за процентами, пенею, комісією та штрафами у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за його безпідставністю.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №175/4753/15-ц від 06 лютого 2019 року.

В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України не підлягає до задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 2590 грн.

Ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. надав до суду договір про надання правової допомоги № 28/18-ц від 16 листопада 2018 року (а.с.62), свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності № 274 (а.с.63), акт прийому - передачі наданої правової допомоги від 19 листопада 2018 року (а.с.64) та квитанцію б/н від 16 листопада 2018 року відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила адвокату за його послуги кошти в сумі 2590 грн. (а.с.65).

Відповідно до вказаних документів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги відповідача та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати за отримання правової допомоги в сумі 2590 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 207, 526, 625, 626, 628, 633, 634, 638, 1048-1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України та ст. 4, 5, 12, 13, 76, 78, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 353, 354 ЦПК України суд,-

вирішив:

В позові Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Стягнути з АТ КБ «Приват Банк» (вул. Грушевського, 1-д м. Київ, , МФО 305299 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 витрати на правову допомогу в сумі 2590 грн.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький