Провадження № 22-ц/802/408/20 Категорія: 39 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтовані тим, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 09.03.2016 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 15487,79 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своїм підписом підтвердила згоду на те, що генеральна угода разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складають між відповідачем та банком кредитний договір. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених договором умовах.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 13.11.2019 року виникла заборгованість на загальну суму 15487,79 грн, із яких: 4982,63 грн - заборгованість за кредитом, 1523,5 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 6776,2 грн - пеня, 2015,89 грн - штраф.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки у свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 15298,22 грн та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року в даній справі позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4982,63 грн та 1921 грн судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог банку.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у розмірі 1982,63 грн, яка підлягає стягненню в користь банку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що 15 листопада 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти в банку у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 6).

Крім того, як встановлено судом, 09 березня 2016 року між позивачем та відповідачем була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з умовами якої ОСОБА_1 отримала у банку кредит в розмірі 15487,79 грн на строк 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6 - зворот).

На підтвердження укладення кредитного договору позивач надав підписану сторонами договору анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитом, розрахунок заборгованості за кредитним договором та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.5-31).

Разом з тим, як убачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання не містить в собі будь-яких даних щодо виду та строку дії кредитної картки, а також інформації про розмір відсотків і пені та порядок їх нарахування. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише прізвище, адресу, особисті дані позичальника та згоду з тим, що заява разом з Умовами та правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг (а. с.5).

Разом з тим, у матеріалах справи міститься витяг з Умов і правил надання банківських послуг, які позичальником підписані не були (а. с.8-31).

При цьому позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови і правила надання банківських послуг саме в такій редакції, яка існувала на час підписання анкети-заяви, а тому, на думку колегії суддів, ці Умови і правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Крім того, банком а ні в позовній заяві, ані в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не зазначено, якого саме виду кредитну картку отримала позичальник ОСОБА_1 та на яких умовах.

Також банк надав суду розрахунок заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4982,63 грн; загальний залишок заборгованості за нарахованими відсотками - 1523,5 грн; 6776,2 грн -пеня; 2015,89 грн - штрафи відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію боргу (а. с. 5).

В своїй позовній заяві банк просив стягнути з відповідачки, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), складові його повної вартості, зокрема, нараховані відсотки, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи свої вимоги цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.03.2016 року, позивач посилався на витяг з тарифів Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https//privatbank.ua/rules, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень того, що саме із такою редакцією витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https//privatbank.ua/rules, ознайомилася позичальник ОСОБА_1 при укладенні договору, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а в подальшому генеральну угоду про реструктуризацію боргу, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про те, що роздруківка із сайту банку не є належним доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Таким чином, судом встановлено, що особисто позичальником підписано лише заяву-анкету та генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 09.03.2016 року, інші складові договору, зокрема, Умови та правила надання банківських послуг позичальником ОСОБА_1 підписані не були.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а тому без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина 4 статті 263 ЦПК України).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідачки в користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 4982,63 грн, оскільки позивач суду не довів, на яких саме умовах був укладений кредитний договір, і, крім того, анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить інформації про розмір процентної ставки, а у договорі відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді