Постанова

Іменем України

18 березня 2020 року

м. Київ

справа № 462/5413/16-ц

провадження № 61-18463св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Навігатор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року у складі судді Румілової Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Навігатор» (далі - ТОВ «Навігатор») про встановлення факту перебування у трудових відносинах, внесення запису у трудову книжку, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовано тим, що в період з жовтня 2006 року по лютий 2010 року він працював водієм таксі у ТОВ «Навігатор», однак, через свій довірливий характер не перевіряв правильності оформлення його на роботу. Необхідність перевірки наявності записів у трудовій книжці виникла у нього в 2012 році при оформленні пенсії, однак, після неодноразових звернень до генерального директора ТОВ «Навігатор» про надання належно оформленої трудової книжки, жодних результатів отримано не було. У 2011 році він звернувся до Територіальної державної інспекції праці у Львівській області щодо порушення законодавства про працю керівництвом ТОВ «Навігатор», яка дала висновок про те, що між ним (позивачем) та ТОВ «Навігатор» ймовірно мали місце неформальні трудові відносини, які не були приведені у відповідність до чинного законодавства. Позивач вважав, що підтвердженням існування між ним та названим товариством трудових відносин є наказ від 11 березня 2008 року № 11-к та наказ від 04 січня 2010 року № 115-к про прийняття на посаду водія легкового автомобіля і закріплення за ним автомобіля «Daewoo-Nexia» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , та наказ від 08 лютого 2010 року №2/8с про прийняття на стажування водієм легкового автомобіля і закріплення за ним вказаного автомобіля, а також протокол про адміністративне правопорушення, в якому є відомості про нього як про водія легкового автомобіля «Daewoo-Nexia» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , належного ТОВ «Навігатор», як учасника дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце у квітні 2008 року.

Враховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, позивач просив: встановити факт його перебування у трудових відносинах із ТОВ «Навігатор»; зобов`язати ТОВ «Навігатор» внести запис у трудову книжку, зазначивши дату прийняття його на роботу у ТОВ «Навігатор» водієм 02 жовтня 2006 року та дату звільнення з роботи 21 лютого 2010 року; стягнути з ТОВ «Навігатор» на його користь 22039,75 грн заборгованої із заробітної плати, яку він обраховує, виходячи із встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2010 року по 30 вересня 2016 року включно у розмірі 286618,70 грн, а всього 308658,45 грн.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на сплив позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що позивачем не доведено його позовні вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема не надано належну оцінку усім доказам у справі.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень статті 24 КЗпП України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Додержання письмової форми було обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою (пункт 6 частина перша статті 24 КЗпП України).

Частиною третьою цієї статті передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Частиною четвертою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Враховуючи наведені вище норми закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах, оскільки відсутня заява позивача про прийняття його на роботу у назване підприємство, не доведено факту роботи позивача за правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням його робочого місця, а також відсутні докази виплати позивачеві заробітної плати за трудовим договором.

Правильними є висновки судів і про те, що виявлення Територіальною державною інспекцією праці у Львівській області під час перевірки наказу ТОВ «Навігатор» від 08 лютого 2010 року №2/8с про прийняття позивача на стажування водієм легкового автомобіля і закріплення за ним автомобіля «Daewoo-Nexia» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 (а.с.30), не може бути безумовним підтвердженням існування між сторонами трудових відносин, оскільки, у подальшому, такі відносини не були оформлені між ними у встановленому законом порядку шляхом написання позивачем заяви та видачі на її підставі відповідачем наказу про прийняття позивача на роботу на посаду водія із встановленням розміру посадового окладу.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем доказів на підтвердження своїх вимог не надано, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону, апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на сплив позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Твердження касаційної скарги про те, що апеляційний суд обґрунтував рішення на доказах, які ґрунтуються на припущеннях, не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази, а вказані твердження касаційної скарги зводяться саме до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належної оцінки, про що зазначив в оскаржуваному рішенні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська