ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 630/84/18

Провадження № 22-ц/818/1348/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 грудня 2019 року, ухвалене суддею Малихіним О.О., -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати за нею право як співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 292,30 кв.м., житловою площею - 63,90 кв.м., з підвалами літ. «п/д», «п/д1», оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «а1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:001:0506 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі: 2204,44 грн, 704,80 грн, 352,40 грн, а всього - 3 261,00 грн та витрати, які будуть понесені в зв`язку з проведенням судової експертизи.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 28 жовтня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 липня 2017 року. За час перебування їх у шлюбі спільно з відповідачем була набута у власність земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також за час шлюбу з 2012 року подружжям самочинно був побудований житловий будинок літ. «А-2» з підвалами «п/д» і «п/д1» загальною площею. 292,30 кв.м, житловою площею 63,90 кв.м., оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «а1». Але оформити документи щодо введення в експлуатацію та права власності вказаного житлового будинку, будівництво якого завершено за виключенням оздоблювальних робіт, вона, ОСОБА_1 , не має можливості, оскільки усі документи на земельну ділянку знаходяться у відповідача, який не бажає вчиняти будь-яких дій щодо оформлення належних документів на будинок.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 278,4 кв. м, в тому числі житловою площею 64,3 кв.м, з балконом літ. «а», підвалом літ. «Пд», оглядовою ямою літ. «а1» та погребом літ. «ап», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 , права як співзабудовника на 44/100 частин збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 278,4 кв. м, в тому числі житловою площею 64,3 кв.м, з балконом літ. «а», підвалом літ. «Пд», оглядовою ямою літ. «а1» та погребом літ. «ап», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 44/100 частин земельної ділянки, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:001:0506 за адресою: АДРЕСА_1 , що ОСОБА_2 належить права як співзабудовника на 56/100 частин збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 278,4 кв. м, в тому числі житловою площею 64,3 кв.м, з балконом літ. «а», підвалом літ. «Пд», оглядовою ямою літ. «а1» та погребом літ. «ап», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна подружжя. Визнано, що ОСОБА_2 належить право власності на 56/100 частин земельної ділянки, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :04:001:0506 за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 2 559,19 грн та витрати, пов`язані з залученням експерта, в сумі 11 056,34 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. Набувши прав забудовника, позивач ОСОБА_1 вправі очікувати на можливість прийняття уповноваженим державним органом своєї частини новозбудованого житлового будинку в експлуатацію. Можливість реалізації позивачем своїх прав забудовника, захищених у судовому порядку, з метою набуття права власності на частину новозбудованого житлового будинку перебуває у цілковитій залежності від юридичного статусу земельної ділянки, на якій розміщено такий будинок, та яка не підлягає поділу на користь позивача згідно з вимогами закону, бо є особистим майном відповідача. В свою чергу, це змусить позивача вдаватися до надмірної витрати зусиль та часу, викликаної потребою у повторному зверненні до суду з позовом про визнання права власності на частину новозбудованого житлового будинку, яке не визнається держаними органами, а в подальшому і з позовом про визнання права власності на частину спірної земельної ділянки з підстав набуття права власності на частину житлового будинку, який розташований на цій ділянці. Ефективним способом захисту прав позивача буде саме визнання за нею права власності на частину земельної ділянки відповідно до викладеної в позові вимоги, що не суперечитиме закону, одночасно з визнанням права як співзабудовника на 44/100 частин збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та постановив рішення ще по вимогам, які не заявлялася: визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок об`єктом спільноїсумісної власності, визнати що відповідачу належать права як співзабудовнику на 56/100 спірного об`єктунерухомості, визнати що відповідачу належить право власності 56/100 земельної ділянки.Дві останні вимоги постановлені на користь відповідача в той час, як відповідач не заявляв ніяких вимог. Ухвалюючи рішення, суд класифікував об`єкт поділу як «об`єкт незавершеного будівництва», приділивши певну частину рішення питанням набуття права спільної сумісної власності на новостворене майно та поділу об`єкта незавершеного будівництва, але не врахував, що цей об`єкт є ще і об`єктом самочинного будівництва.Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, перепланованії об`єкти нерухомого майна».Суд не застосував закон, що підлягав застосуванню, а саме ч.2 ст.376 ЦК України. Суд, визначившись із тим, що спірний житловий об`єкт збудований самочинно, не введений в експлуатацію та право власності на нього не оформлене, застосував статті, які регулюють захист права власності в України.Крім того, суд застосував ряд статей, які не підлягали застосуванню - які регулюють перехід права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житловий будинок або його частину (ст.. 120 ЗК, 377 ЦК).Суд дійшов висновків, що земельна ділянка є приватною власністю відповідача, а тому визнання права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку буде суперечити закону - ч. 5 ст.57 СК України, між тим вирішив задовольнити вимогу позивача про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, використовуючи приписи статті 5 ЦПК України.Право на частину земельної ділянки у позивача може виникнути лише при визнанні за позивачем права власності на частину будинку (відповідно до ст.120 ЗК України), але предметом позову не є визнання права власності на будинок.Суд, задовольнивши вимогу позивача про визнання права власності на частину земельної ділянки, неправильно розтлумачив статтю 5 ЦПК України та захистив права позивача, які ще не були порушені у спосіб, що суперечить закону.Ухвалюючи рішення щодо поділу недобудованого будинку готовністю 95%, суд в рішенні визначився із розміром часток у праві забудови: позивачці - 44/100, відповідачу 56/100, але невизначеною залишилася доля недобудованих 5% будинку. Позивач не надала доказів того, що вона має фінансову можливість та бажання здійснити добудування зазначеного будинку та витратити кошти, необхідні для введення його у експлуатацію.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2011 року, що підтверджується копію свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області 28 жовтня 2011 року, і який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 липня 2017 року, ухваленого в справі № 630/342/17, яке набрало законної сили 22 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 6, 9).

Рішенням Люботинської міської ради Харківської області № 224 від 21 червня 2012 року було задоволено заяву ОСОБА_2 та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 17).

На підставі рішення Люботинської міської ради Харківської області № 793 від 23 грудня 2013 року у приватну власність ОСОБА_2 було передано земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий № :04:001:0506) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку було здійснено Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції на підставі свідоцтва про право власності від 10 лютого 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17598156 від 10 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 82-84).

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого ТОВ МІСЬКЕ «БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» станом на 27 вересня 2018 року, на вказаній земельній ділянці самочинно збудовано житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 278,4 кв. м, в тому числі житловою площею 64,3 кв.м, з балконом літ. «а», підвалом літ. «Пд», оглядовою ямою літ. «а1» та погребом літ. «ап» (т. 2 а.с. 81-84).

Згідно з висновком експерта № 6933 від 10 вересня 2019 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної судом за клопотанням позивача ОСОБА_1 , ступень будівельної готовності житлового будинку літ. «А-2» з підвалом та балконом складає 95%, інших приміщень: погребу та оглядової ями - 100%. На момент обстеження житловий будинок експлуатувався по призначенню - постійне проживання, тому його експлуатація за цільовим призначенням можлива (т. 2 а.с. 21-39).

Матеріали справи містять висновок експертного дослідження № 14/4 ЕД-19 від 25 липня 2019 року, складений судовим експертом ХНДЕКЦ МВС ОСОБА_3 , яким було проведено дослідження щодо встановлення обсягу робіт та будівельних матеріалів, виконаних і використаних за особисті кошти ОСОБА_2 після розірвання шлюбу. Згідно з вказаним висновком - вартість матеріалів та робіт, витрачених на будівництво житлового будинку (літ. «А-2» з підвалами «п/д» і «п/ді» загальною площею 292,30 кв.м, житловою площею 63,90 кв.м, оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «аі», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) станом на липень 2019 складає: 4 137 006,00 грн. Орієнтовна вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, ви- трачених/виконаних ОСОБА_2 відповідно до Переліку будівельних робіт, виконаних ОСОБА_2 у будинку за адресою АДРЕСА_2 за особисті кошти та власними зусиллями після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 від 28.02.2019 року станом на липень 2019 складає: 249 979,00 грн. Частка вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, витрачених/виконаних ОСОБА_2 відповідно до Переліку будівельних робіт, виконаних ОСОБА_2 у будинку за адресою АДРЕСА_2 за особисті кошти та власними зусиллями після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 від 28.02.2019 р. від вартості вказаного житлового будинку станом на липень 2019 складає: 6/100 або 6%.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).

Перевіривши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б надавали право проектування та спорудження (будівництво, реконструкція) житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та на частину яких позивач просить визнати право власності.

Факт порушення законодавства України, що регулює відносини в сфері містобудування при будівництві спірного будинку визнається і самим позивачем. Зокрема, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що нею разом з чоловіком самочинно був побудований житловий будинок літ. «А-2» з підвалами «п/д» і «п/д1» загальною площею. 292,30 кв.м, житловою площею 63,90 кв.м., оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «а1». Дозвільна документація на початок і закінчення виконання будівельних робіт відсутня, об`єкт не зданий в експлуатацію.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не додержано встановленого законом порядку виконання будівельних робіт і введення об`єкта в експлуатацію, жодних доказів про наявність у сторін дозвільних документів на право виконання будівельних робіт із будівництва спірного об`єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до суду не надано, матеріали справи таких документів не містять.

Натомість, судом встановлено та не заперечувалось і самим позивачем, спірне будівництво здійснювалося без отримання дозвільної документації, відтак є самочинним, відповідно такі правовідносини регулюються статтею 376 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Звертаючись до суду з уточненою позовною заявою про визнання права власності, позивач обґрунтовувала свої вимоги, зокрема, й посиланням на ч.3 ст. 331 ЦК України, якою передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

При цьому, вимог щодо визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) ОСОБА_1 заявлено не було.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Встановивши, що усі збудовані на земельній ділянці споруди не введені в експлуатацію, на них відсутні правовстановлюючі документи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єктів нерухомого майна (житлового будинку) в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених вимог закону і дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Встановивши відсутність підстав для задоволення вимог про визнання права власності на частину спірного житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 292,30 кв.м., житловою площею - 63,90 кв.м., з підвалами літ. «п/д», «п/д1», оглядовою ямою літ. «а» та лоджією літ. «а1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , колегією суддів також не встановлено підстав для визнання права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0506 за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться під будівлею.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, то вона не підлягає скасуванню, оскільки суд дійшов правильного висновку, що згідно зі ст. 57 СК України земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0506, за адресою: АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 10 грудня 2019 року в частині задоволення позову - скасувати і ухвалити нове. В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 17 березня 2020 року