Справа № 462/86/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/306/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 2018 року в складі судді Палюх Н.М.

у справі

за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про стягнення коштів - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 21.09.2005р. між її чоловіком - ОСОБА_6 та відповідачем була укладена угода про купівлю нежитлового приміщення №36 в ТЦ «Новинка» по вул. Щирецькій, 36 у м. Львові, загальною вартістю 47 722,50 грн., що еквівалентно 9450 доларів США станом на 01 серпня 2005 року. ОСОБА_5 сплатив вказану суму, що підтверджується квитанцією, однак відповідач не передав йому це приміщення, а змусив ще платити орендну плату і яку він справно платив, проте 08.08.2011 року відповідач самовільно передав спірне приміщення у користування іншим особам. 08 травня 2008 року між ОСОБА_5 і ТзОВ «АЙПІЄ Л» було укладено письмовий попередній договір № 3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку, відповідно до якого відповідач зобов`язувався у строк до 31 грудня 2017 року продати йому за договором купівлі-продажу нежитлове приміщення АДРЕСА_1 240 ТЦ «Калина» по АДРЕСА_2 . Станом на 09 жовтня 2008 року ОСОБА_5 було сплачено, а відповідачем отримано кошти в рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у розмірі 126760 грн., що еквівалентно 25100 дол. США. Однак відповідач у строк до 31 грудня 2017 року договір купівлі-продажу нежитлового приміщення не уклав та від виконання своїх зобов"язань за цим договором категорично відмовився. 25.09. 2014 року між ОСОБА_5 і ТзОВ «АЙПІЄ Л» було укладено безстроковий оплатний договір № 0927 на суму 33 674 дол. США про довічне безстрокове користування торговою площею Товариства для здійснення підприємницької діяльності. На підтвердження укладення договору для гарантування його вкладів в оренду відповідач підписав і видав ОСОБА_5 іменний безстроковий Гарантійний сертифікат на суму 33674 дол. США. Проте, станом на 20.11.2015 року зазначене приміщення вже продано іншій особі.

Вважає, що суд усунувся від з`ясування обставин справи, обмежившись лише формальним посиланням на неподання позивачем доказів.

Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити повністю позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що згідно попереднього договору №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08 травня 2008 року ТзОВ «АЙПІЄ-Л» зобов`язалось продати, а позивач ОСОБА_5 купити у строк до 31 грудня 2017 року нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 /а.с.7/.

Пунктом 4 попереднього договору №3/101пердбачено, що про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08 травня 2008 року сторони не досягли згоди щодо вартості нежитлового приміщення, яке ТзОВ «АЙПІЄ-Л» зобов`язалось продати, а позивач ОСОБА_5 купити.

Відповідно до п. 6 попереднього договору №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08 травня 2008 року встановлено, що у випадку не виконання продавцем без поважних причин зобов"язання передбачених в п.1 даного попереднього договору, продавець повертає покупцеві суму одержаного від нього завдатку та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ суми сплаченого за попереднім договором завдатку.

Аналіз норм ст..3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначає загальне поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч.ч. 1, 3-4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий договір може бути визнаний дійсним у судовому порядку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як встановлено судом першої інстанції, що із умов попереднього договору №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08 травня 2008 року, що долучений до матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, зокрема щодо ціни договору та строків внесення покупцем коштів на виконання даного договору, також, даним договором не встановлено порядку погодження істотних умов договору, крім цього, в супереч ст. 657 ЦК України вказаний договір не був нотаріально засвідчений.

Окрім того судом першої інстанції не взято до уваги покликання позивачки та її представника на те, що квитанції №000092 від 08.05.2008 року на суму 63000 грн., № 000895 від 09.10.2008 року на суму 39760 грн., № 000697 від вересня 2008 року на суму 24000 грн. /Т1 а.с. 13 зв./, є доказом виконання її чоловіком ОСОБА_5 умов попереднього договору №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08.05.2008 року, оскільки в такому договорі не встановлено вартість предмету договору, а також на вказаних квитанціях відсутній відбиток печатки підприємства ТзОВ «АЙПІЄ -Л» про їх отримання головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства, відтак вони не відповідають вимогам Постанови Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», та не можуть бути прийняті судом як належний доказ.

Також судом встановлено та не оспорюється учасниками процесу, що в період з 01.10.2005 року до 30.11.2015 року між ОСОБА_5 та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» укладались наступні договори: Договір оренди нежитлового приміщення від 01.10.2005 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.09.2006 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.08.2007 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.09.2008 року (ТЦ Калина) / Т.1 а.с.36/, Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2008 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2009 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2009 року (ТЦ Калина), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2010 року (ТЦ Новинка), Договір оренди нежитлового приміщення від 20.07.2010 року (ТЦ Калина) / Т.1 а.с. 37/, Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2010 року (ТЦ Калина) / Т.1 а.с. 60/, Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2011 року (ТЦ Калина), Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012 року (ТЦ Калина) / Т.1 а.с.38-39/, Договір оренди нежитлового приміщення від 01.11.2013 року (ТЦ Калина) / Т.1 а.с.41-44/.

Також судом встановлено, що 01.11.2012 року між ОСОБА_5 та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» було укладено Договір оренди нежитлового приміщення, за яким ТзОВ «АЙПІЄ-Л» передав, а ОСОБА_5 прийняв у строкове платне користування приміщення на території ТВК "Південний", за адресою: АДРЕСА_2 , ТЦ " АДРЕСА_3 ", № 226,240 /Т. 1 а.с. 38-39/.

Відповідно до п. 12.2. договору оренди нежитлового приміщення 01.11.2012 року, сторони визнали, що кошти які вносились орендарем протягом попередньої співпраці, мали лише три цільових призначення: щомісячна орендна плата; компенсація за спожиті комунальні послуги; компенсація витрат орендодавця на облаштування об`єкту оренди. Сторони визнали та погодили, що кошти, сплачені орендарем як компенсація витрат орендодавця на облаштування об`єкту оренди, поверненню не підлягають. Залишок зазначених коштів, за письмовим погодженням орендодавця, може бути зараховано в рахунок часткового погашення орендної плати. Графік такого погашення визначає орендодавець.

Згідно п.12.4 договору оренди нежитлового приміщення 01.11.2012 року сторони задекларували, що на момент укладення даного Договору жодних інших договірних відносин між ними немає. Усі зобов"язання незалежно від їх правової природи, що були у них до 01 листопада 2012 року вважаються належно виконаними та/або припиненими, а отже будь які зобов`язання між Сторонами на момент укладення цього Договору відсутні.

Також згідно п.12.2. Додаткової угоди до Договору оренди нежитлового приміщення № 240 ТЦ «Калина» від 01.11.2012 року Сторони за взаємною згодою домовились зменшити суму щомісячної орендної плати за період з 01.11.2012 року до 31.10.2013 року в рахунок відшкодування орендодавцем коштів орендарю, сплачених ним як компенсація витрат Орендодавця на облаштування об`єкту оренди / Т.2 а.с. 132/.

Зазначений договір від 01.11.2012 року підписаний та узгоджений сторонами, позивачем не оскаржувався та не скасований у встановленому законом порядку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Відмовляючи в позові районний суд прийшов до висновку, що оскільки в попередньому договорі №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08 травня 2008 року, сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, зокрема, щодо ціни договору та строків внесення покупцем коштів, а також те, що вказаний договір не був нотаріально посвідченний, що даний договір не можна вважати укладений, а відтак жодних зобов`язань для сторін він не породжує.

Окрім цього, аналізуючи норми закону та Договору оренди та Додаткової угоди, районний суд також прийшов до правильного висновку, що між сторонами - ОСОБА_5 та ТзОВ «АЙПІЄ-Л» припинені будь які договірні відносини, оскільки сторони у вище досліджених договорах задекларували, що усі зобов`язання, незалежно від їх правової природи, що були у них до 01 листопада 2012 року вважаються належно виконаними та/або припиненими, а отже будь які зобов`язання між Сторонами на момент укладення цього Договору відсутні. Підписавши вищезазначені договори сторони погодили повний взаєморозрахунок між собою, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 126760 грн. основного боргу за купівлю приміщення № 240 ТЦ «Калина» на АДРЕСА_2 за попереднім договором №3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08.05.2008р. та про стягнення 126760 грн. завдатку згідно з п.6 попереднього договору № 3/101 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та отримання завдатку від 08.05.2008р., а також 284076,8 грн. інфляційних втрат, 37450,4 грн. 3% річних за користування коштами, 24421,25 грн. пені до задоволення не підлягають.

Окрім того до задоволення не підлягає позовні вимоги про стягнення з відповідача 12400 грн. за купівлю приміщення АДРЕСА_4 у ТЦ «Новинка», 23862,9 грн. інфляційних втрат, 4030 грн. 3% річних за 12р. 10 міс. (з 21.09.2005р.), оскільки в матеріалах відсутні будь які докази на підтвердження того, що між сторонами взагалі були укладені будь які договори щодо купівлі ОСОБА_5 вказаного нежитлового приміщення, а покликання позивачки та її представника на те, що квитанція №3624 від 21.09.2005 року на суму 12400 грн. підтверджує сплату ОСОБА_5 оплату ним повної вартості спірного нежитлового приміщення судом не можуть братися до уваги, так як спростовуються наявними матеріалами справи.

Щодо вимоги позивача про відшкодування 33674 дол. США на підставі Гарантійного сертифікату № НОМЕР_1 , то суд вважає таку безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки Гарантійний сертифікат №0927 є окремим одностороннім правочином в розумінні ст.202 ЦК України та немає жодного юридичного зв`язку з укладенням між сторонами договорів оренди. Окрім того, в матерілах справи відсутні будь які належні та допустимі докази внесення ОСОБА_7 коштів на повне чи/або часткове виконання такого правочину.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що районний суд з урахуванням вимог закону, вимог договорів та обставин справи прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення оскільки позивачем та його представником не надано доказів у їх підтвердження.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення. Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020р

Головуючий

Судді