Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 175/2088/17

провадження № 61-23092св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року у складі судді

Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,

Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі ? АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в державному реєстрі прав

на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору

від 26 грудня 2007 року № DNIOGA00000156 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 62 140,00 дол. США з цільовим призначенням: 50 000,00 дол. США - на ремонт житлового будинку, 12 140,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92 % на місяць.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № DNIOGA00000156

та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 грудня 2007 року.

За договором іпотеки, ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами: житловий будинок літ. А загальною площею 32,70 кв. м, житловою площею 12,20 кв. м, житловий будинок літ. В загальною площею 374,8 кв. м, житловою площею 105,10 кв. м, вбиральня літ. Г, літній душ літ. Д, колодязь літ. К, зливна яма літ з.я., огорожа № 2-5,7,8, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 2901968 в електронному Реєстрі прав власності

на нерухоме майно); земельну ділянку загальною площею 1 770,00 кв. м,

яка складається із земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м для будівництва

і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер :02:030:0102), та земельної ділянки площею 770,00 кв. м

для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :02:030:0103), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 18.8.1 договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані та відповідно до пункту 18.8.2 у визначених випадках звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюються у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно

із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться

в цьому договорі. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29 договору іпотеки).

17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. А. прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 32411604 від 17 листопада 2016 року

та зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» (номер запису про право власності 17484730), на земельну ділянку площею 770,00 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 17485581), індексний номер 32412565 від 17 листопада 2016 року, та земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 17484891), індексний номер 32411604 від 17 листопада 2016 року.

Позивач вважав, що приватним нотаріусом порушено положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просив суд визнати протиправними та скасувати: рішення від 17 листопада 2016 року, індексний номер 32412565 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме земельної ділянки: кадастровий номер :02:030:0103 площею 770,00 кв. м, рішення від 17 листопада 2016 року, індексний номер 32411604 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме земельної ділянки: кадастровий номер :02:030:0102 площею 1 000,00 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення

від 17 листопада 2016 року, індексний номер 32411604 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстровані приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи: № 17485581 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - земельну ділянку

з кадастровим номером :02:030:0103, площею 770,00 кв. м, № 17484891 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :02:030:0102 площею 1 000,00 кв. м, № 17484730 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем

не надано доказів про те, що спірне нерухоме майно є єдиним місцем його проживання, та, враховуючи, що загальна площа предмета іпотеки становить 407,5 кв. м, вважав, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у цьому випадку не застосовуються.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня

2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у

порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», можливе, оскільки сторони договору іпотеки передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Вирішення цього питання у судовому порядку саме таким шляхом буде неналежним способом захисту.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 175/2088/17, витребувано її з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та зупинено дію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року й постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року до закінчення

їх перегляду у касаційному порядку.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що застереження в іпотечному договорі

не є правовою підставою для реєстрації права власності, оскільки воно, так само як і договір іпотеки не міститься у переліку правовстановлюючих документів,

на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна. Приватним нотаріусом порушено Закон України «Про мораторій

на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів

в іноземній валюті». Крім того, іпотекодержателем не виконано обов`язку щодо надсилання іпотекодавцю письмової вимоги відповідно до чинного законодавства.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу, в якому вказувало, що судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що відповідно до укладеного 26 грудня 2007 року договору

№ DNIOGA00000156 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 62 140,00 дол. США

з цільовим призначенням: 50 000,00 доларів США - на ремонт житлового будинку, 12 140,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків

за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 грудня

2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № DNIOGA00000156

і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 грудня 2007 року.

За договором іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинковолодіння, яке складається з двох житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами: житловий будинок літ. А загальною площею 32,70 кв. м, житловою площею 12,20 кв. м, житловий будинок літ. В загальною площею

374,8 кв. м, житловою площею 105,10 кв. м, вбиральня літ. Г., літній душ літ. Д., колодязь літ. К., зливна яма літ. з.я., огорожа № 2-5,7,8, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер № 2901968 в електронному Реєстрі прав власності

на нерухоме майно); земельну ділянку загальною площею 1 770,00 кв. м,

яка складається із земельної ділянки площею 1 000,00 кв. м для будівництва

і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер :02:030:0102), та земельної ділянки площею 770,00 кв. м

для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :02:030:0103), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 18.8.1 договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані та відповідно до пункту 18.8.2 у визначених випадках звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться у цьому договорі. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу

до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (пункт 29 договору іпотеки).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 28 жовтня 2016 року складає 70 669,68 дол. США.

Листом від 12 вересня 2016 року № 183, отриманим позивачем 20 вересня

2016 року, на підставі пункту 29 договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про намір банку здійснити перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя або укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинку та земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про Іпотеку».

17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. А. прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 32411604 від 17 листопада 2016 року

та зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк» (номер запису про право власності 17484730), на земельну ділянку площею 770,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису

про право власності 17485581), індексний номер 32412565 від 17 листопада 2016 року, та земельну ділянку площею 1 000,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (номер запису про право власності 17484891), індексний номер 32411604

від 17 листопада 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України

в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана до суду касаційної інстанції у грудні 2019 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.Суд не обмежений доводами

та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено

порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягають задоволенню.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним

від Іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Згідно з пунктом 57 Порядку, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення

на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало

не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм закону та із встановлених у справі обставин, врахувавши висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а

та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження 14-45цс20), суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові, обґрунтовано вважаючи, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню в цьому випадку, оскільки загальна площа предмета іпотеки перевищує 250 кв. м для житлового будинку і складає 407,5 кв. м.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального

й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне

та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на зазначене прийняту апеляційним судом постанову не можна вважати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані

з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги позивача у справі

ОСОБА_1 суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду

про відмову у позові та залишає в силі рішення суду першої інстанції про відмову у позові з інших підстав, то понесені позивачем судові витрати у зв`язку

з розглядом справи, в тому числі й у суді касаційної інстанції, перерозподілу

не підлягають.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року скасувати.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 20 серпня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун