ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1718/20 Справа № 197/1265/18 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.,

сторони справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Нестеренком О.М. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В мотивування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 06.04.2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк виконав свої зобов`язання перед відповідачем, надавши останньому можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконав. Станом на 28.10.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем у загальному розмірі становить 299818,93 грн. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 116343,85 грн., яка складається із боргу за тілом кредиту у розмірі 97402,81 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 18941,04 грн. Також просить стягнути судовий збір у розмірі 1762,00 грн., сплачений за подання позову до суду.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 27600 грн. заборгованості за кредитним договором та 1762 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги представник позивача зазначає, що суд знехтував принципами платності кредитного договору, відмовивши в стягненні відсотків за користування коштами, порушивши вимоги ст.1048 ЦК України, яка передбачає право позикодавця вимагати від позичальника процентів від суми позики.

Також зауважує, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення частини заборгованості за тілом кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Відповідачу поштове повідомлення надсилається за адресою місця реєстрації.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції стягнув заборгованість за тілом кредиту, визначений у розмірі 27600 грн., що становить кредитний ліміт. Відмовляючи в стягненні відсотків, суд виходив із того, що заява позичальника ОСОБА_1 не містить умов щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а надані позивачем витяг з умов та правила не містять підтвердження того, що саме з цією редакцією наданих умов та правил позичальник був ознайомлений та погодився із ними.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновком суду першої інстанції, в частині відмови в стягненні заборгованості за тілом кредиту, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується позивачем в частині відмови АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам та частини заборгованості по тілу кредиту.

В частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 27600 грн., рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Судом встановлено, що із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» від 06 квітня 2016 року, видно що між сторонами укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання ОСОБА_1 анкети- заяви приєднання к Умовам та Правилам надання банківських послуг (а.с.9).

Позивачем до позову додані Умови та Правила надання банківських послуг, відповідно до п. 3.2, п. 3.3 яких, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою держателя картки відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується Банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії) (а.с.12-45).

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором від 06 квітня 2014 року, укладеного між сторонами станом на 28 жовтня 2018року, відповідач має заборгованість у розмірі 299818,93 грн., з яких: 97402,81 грн. тіло кредиту, 27820,89 грн. проценти за користування кредитом, та 174595,23 грн. пеня. З яких позивач просить суд стягнути з відповідача: 97402,81 грн. тіло кредиту та 18941,04 грн. проценти за користування кредитом (а.с.5).

Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги представника позивача, стосовно стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, оскільки їх розмір при укладанні кредитного договору сторонами не узгоджений.

Як видно з тексту анкети-заяви від 06 квітня 2016 року, яка підписана позичальником, в ній відсутні відомості щодо погодженого розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами (а.с.10), тому застосувати до кредитних правовідносин відсоткову ставку по договору, колегія суддів вважає неприпустимим, а доводи апеляційної скарги в цій частині неприйнятними.

Наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», що міститься в матеріалах справи, не містить підпису позичальника, що спростовує твердження представника позивача про узгоджений між сторонами розмір відсотків.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем АТ КБ «Приватбанк» надано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку, проте колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наданий витяг не містить періоду (строку ) дії його застосування, та що саме ці умови, в поданій редакції, були діючими, надані позичальнику для ознайомлення та відповідач погодився із їх застосуванням при підписанні анкети- заяви.

Надані позивачем витяг Умов та правил не містить підпису боржника (позичальника), що виключає факт доведеності обізнаності та погодження позичальника із умовами кредитування відсоткової ставкою, що виключає її застосування.

Даний висновок колегії суддів, узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17, відступати від якого колегія суддів підстав не заходить. А також доводи апеляційної скарги про неможливість та невірне застосування даного правового висновку судом першої інстанції вважає неприйнятними.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про порушення судом принципу платності кредиту, оскільки позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків, передбачених законом в порядку ст.1048 ЦК України, позивач не заявляв.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем не заявлено вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами на підставі положення ст.1048 ЦК України.

Проте, колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту в обсязі використаних позивачем кредитних коштів, що перевищує розміру встановленого кредитного ліміту.

Як видно з матеріалів справи, згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача відкрито три карткові рахунки 19 січня 2016 року № НОМЕР_1 з терміном дії 01/20; 24 квітня 2017 року № НОМЕР_2 з терміном дії 04/21;23 травня 2017 року № НОМЕР_2 з терміном дії 04/21.

В судовому засіданні колегії суддів, представник позивача повідомив про неурахування судом першої інстанції наявності відкритих на ім`я відповідача послуг миттєва розстрочка та оплата товару частинами.

Як видно з виписки по рахункам відкритим на ім`я відповідача ОСОБА_1 дійсно оформлена миттєва розстрочка 10.07.2016 року, 19.04.2016 року, 14.04.2016 року які мають статус погашених. Крім того, на ім`я відповідача оформлені дві миттєві розстрочки від 14 липня 2016 року, із кредитним лімітом 9000 грн. та 13999,17 грн. які мають статус не погашені.

З виписки з особового рахунку відкритого на ім`я відповідача видно, що залишок боргу за миттєвими розстрочками становить 2624,82 грн. та 1687,50 грн.

Крім того, згідно виписки з рахунків відкритих на відповідача видно, що ОСОБА_1 оформив послугу оплата товару частинами, на придбання трьох видів товарів. За якими, щомісячний платіж становить 725,54 грн., 466,44 грн., та 460,06 грн., відповідно (а.с.153-226).

Колегією суддів проведений розрахунок витрат ОСОБА_1 кредитних коштів та встановлено, що за період з 07 квітня 2016 року по 28 жовтня 2018 рік відповідачем використано кредитних коштів на суму 127489,81 грн. ( колонка 3 розрахунку). Впродовж цього періоду відповідачем погашено кредитних коштів на суму 30087 грн (колонка 18 розрахунку). Отже, заборгованість за використаними кредитним коштами становить 97402,81 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, зміні та збільшенню розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТКБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором без номера від 06 квітня 2016 року за тілом кредиту з 27600 грн. до 97402,81 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 3687,85 грн., відповідно розрахунку 4405х97402,81/ 116343,85 .

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором без номера від 06 квітня 2016 року, станом на 28 жовтня 2018 року з 27600 грн. до 97402,81 грн. ( дев`яноста сім тисяч чотириста дві гривні 81 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 3687,85грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: