Номер провадження 2-о/754/57/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16 вересня 2020 року м.Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

за участю секретаря Моторенко К.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Херсонської обласної адміністрації, про встановлення факту,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне проживання з ОСОБА_2 було припинено з серпня 2015 року.

Як зазначає заявник, малолітня дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, зловживає спиртними напоями, вчиняв дії, що мають ознаки злочину стосовно неї (заявника), за які був засуджений на тимчасово окупованій території АР Крим. Також, вона зверталась по місцю свого проживання до Армянського міського суду АР Крим, рішенням якого з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини. Також, 13.03.2017 року рішенням Армянського міського суду АР Крим ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини. А тому вона потребує вирішення питання у позбавленні батьківських прав відповідно до законодавства своєї держави, громадянином якої вона є.

Заявниця посилається на те, що перелік документів, які необхідно надати для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав на території України, вона може надати, однак, вони будуть видані по місцю її проживання в АР Крим посадовими особами окупаційної влади, які відповідно до ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними та не створюють правових наслідків. Зобов`язання її надати повний перелік таких документів, виданих на території, підконтрольній українській владі, було б примушенням до примусового переселення, так як всі необхідні документи можливо отримати, лише перемістившись з АР Крим. Службою у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації їй було рекомендовано для вирішення питання позбавлення батьківських прав звернутись до суду в порядку окремого провадження для встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилаючись на викладені обставини та «намібійські винятки», з метою захисту прав малолітньої дитини, заявник просить задовольнити її вимоги.

Заявник в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, на неодноразові вимоги суду письмові пояснення по суті справи не надав.

Оскільки сторони по справі в судове засідання не з`явились, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Армянського міського суду АР Крим від 13.03.2017 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дитини.

04.07.2019 року заявник звернулась до Служби у справах дітей Херсонської обласної адміністрації зі зверненням, в якому просила про роз`яснення механізму позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який проживає на території АР Крим.

Листом № К-39 від 16.07.2019 року Служба у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації повідомила заявника про те, що для підтвердження юридичного факту щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав на території України їй рекомендовано звернутись до суду в порядку окремого провадження і про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Заявник просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що іншим шляхом встановити цей факт і вирішити питання щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав неможливо, що порушує права дитини та чинить перешкоди в проведенні лікування, яке потребує дитина на території України.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України).

Пунктом 5 частини 2 статі 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Глава 6 Розділу 4 ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

У статті 315 ЦПК України наведений невичерпний перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статі 315 ЦПК України).

Згідно зі статтею 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим статтею 175 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим статтею 297 ЦПК. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до статті 185 ЦПК має постановити ухвалу про залишення заяви без руху і надати заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Також, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього ж закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим ... реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Частинами 2, 3, 4 статті 9 цього Закону встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ст.10 ч.1 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Згідно ч.1 ст.17 вищевказаного Закону, у разі порушення положень цього Закону, державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» - затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Підпунктом 2 пункту 2 Наказу Міністерства юстиції України «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області» визначено перелік та забезпечено переміщення територіальних органів та установ юстиції Донецької області, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Відповідно до вищезазначеного наказу, всі органи та підрозділи, підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були перемістися з тимчасово непідконтрольних територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватися там. Всі акти та документи, виданні органами не переміщеними в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєстровані, з 1 грудня 2014 року вважаються не дійсними.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96).

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про позбавлення ОСОБА_2 на підставі рішення суду, що знаходиться на окупованій території, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав малолітньої дитини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя, на отримання належної медичної допомоги тощо. Крім того, відсутня можливість прийняття вказаного рішення суду компетентними органами на території України з вищевказаних підстав та положень ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, відповідь Служби у справах дітей Херсонської обласної державної адміністрації, а також юридичне значення, яке має встановлення факту для реалізації майнових та особистих немайнових прав, як для заявниці, так і для самої дитини, суд вважає за можливе, як виняток, прийняти до уваги відомості надані заявницею та встановити факт позбавлення батьківських прав, оскільки іншим шляхом вирішити дане питання неможливо.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 76, 264-265, 268, 273, 315, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Херсонської обласної адміністрації, про встановлення факту - задовольнити.

Встановити факт позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: