Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 638/5388/14-ц

провадження № 61-21185св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року у складі судді

Грищенко І. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В.,

Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду

з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та фізичною особою ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 352-13-И, відповідно до умов якого банк надав,

а ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 606 000,00 грн з оплатою 16 % річних за строком користування до 13 грудня 2022 року.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_4 та банком укладений іпотечний договір

від 13 грудня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру чотирикімнатну

АДРЕСА_1 , загальною площею

100,5 кв. м, житловою площею 64,0 кв. м.

Зазначало, що постановою Господарського суду Харківської області

від 23 грудня 2010 року у справі № Б-50/224-10 фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У межах процедури банкрутства її ліквідатором арбітражним керуючим ОСОБА_3. 25 березня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу із ОСОБА_2 , за яким ліквідатор продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Проте постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2011 року постанову Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року скасовано та справу припинено. Вважало, що відповідач безпідставно набула право власності на вищезазначену квартиру, оскільки вона була продана на підставі скасованого рішення суду та без згоди банку як іпотекодержателя.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на статті 203, 2015 ЦК України просило суд:

- визнати договір купівлі-продажу від 31 травня 2011 року, укладений між ліквідатором ОСОБА_3. та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П., реєстраційний номер 1275, з продажу чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, недійсним;

- припинити право власності ОСОБА_2 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м;

- визнати право власності на чотирикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, за ОСОБА_5 ;

- поновити заборону відчуження майна, а саме чотирикімнатної квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею

100,5 кв. м.

У серпні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом

до ОСОБА_2 , треті особи: АТ «Банк «Фінанси та Кредит»,

ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка була реалізована на виконання скасованої постанови Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року у справі № Б-50/224-10 не з її волі, а тому спірна квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_2 на її користь.

При цьому зазначає, що вона зверталася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до арбітражного керуючого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «ОТП Банк», реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання недійсними укладених на торгах договорів купівлі-продажу належного їй нерухомого майна, у тому числі і договору купівлі-продажу від 31 травня 2011 року, відповідно до якого була продана квартира

АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня

2013 року у справі № 2011/14733/2012 її позовні вимоги залишено без задоволення.

При цьому суд відмовив у задоволенні її позовних вимог у справі

№ 2011/14733/2012, оскільки обраний нею засіб захисту її порушеного права власності шляхом визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними ґрунтувався на статтях 203, 215 ЦК України, що, на думку суду, було помилковим.

Зазначає, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 17 червня 2013 року у справі № 2011/14733/2012 залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2013 року

та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_6 просила суд витребувати

у ОСОБА_2 на її користь квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, житловою площею 64,0 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору

купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ліквідатором ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П. від 31 травня 2011 року, за реєстраційним номером 1275, недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, про поновлення права власності за ОСОБА_4 , про поновлення заборони відчуження майна залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 - з незаконного володіння ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що продаж спірної квартири було здійснено на виконання рішення суду, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем,

а тому відповідно до статті 388 ЦК України відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування спірного майна з володіння ОСОБА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня

2019 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реалізація спірного майна відбулась у примусовому порядку на виконання судового рішення, а тому частина перша статті 388 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позовних вимог, не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 квітня

2019 року в частині позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 одала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, суди першої та апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, належним чином не встановили фактичних обставин справи та не врахували висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 16 квітня 2014 року

у справі № 6-146цс13, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15,

від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, від 27 квітня 2017 року

у справі № 6-2894цс16.У вказаних висновках зазначено, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Вважає, що оскільки судове рішення, а саме постанова Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року у справі № Б-50/224-10 про визнання фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, на виконання якої відбулася реалізація квартири АДРЕСА_1 , апеляційним судом була скасована, а справу припинено, тому є доведеним факт вибуття з її володіння спірної квартири поза її волею.

Відзиву на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та фізичною особою ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 352-13-И, відповідно

до якого банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит у сумі

606 000,00 грн зі строком повернення до 13 грудня 2022 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ОСОБА_4 та банком укладений іпотечний договір

від 13 грудня 2007 року, реєстровий № 4848, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д. В.

Відповідно до умов указаного іпотечного договору ОСОБА_5 передала

в іпотеку банку нерухоме майно, яке належало їй на праві власності, а саме чотирикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, житловою площею 64,0 кв. м.

У 2010 році щодо фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 Господарським судом Харківської області порушено провадження у справі про банкрутство.

Постановою Господарського суду Харківської області від 23 грудня

2010 року у справі № Б-50/224-10 фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 суд призначив арбітражного керуючого ОСОБА_3

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2011 року у справі № Б-50/224-10, постанову Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року про визнання фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури було скасовано як незаконну та таку, що порушена без наявності правових підстав, а саму справу припинено.

У 2013 році ОСОБА_4 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до арбітражного керуючого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «ОТП Банк», реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання недійсними укладених на торгах договорів купівлі-продажу належного позивачу нерухомого майна, у тому числі і договору купівлі-продажу від 31 травня 2011 року, відповідно до якого продана квартира

АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суд м. Харкова від 17 червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення. Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений

25 травня 2011 року між ліквідатором ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем О. І. за реєстровим номером 290.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що належна їй квартира АДРЕСА_1 була відчужена ліквідатором ОСОБА_3 у межах ліквідаційної процедури, а постанову Господарського суду Харківської області від 23 грудня

2010 року про визнання фізичної особи - підприємця

ОСОБА_4 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури було скасовано як незаконну та таку, що порушена без наявності правових підстав, а саму справу припинено.

Статтями 328, 329 ЦК Українипередбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК Україниякщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

У частинах першій, третій статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно

у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно

у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову

є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема

й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Разом з тим частина друга статті 388 ЦК Українимістить заборону витребування майна у добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто

з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судами попередніх інстанцій було правильно встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке

у подальшому було скасовано, тобто за відсутності волі власника.

За змістом частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане

у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Судом встановлено, що постановою Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року у справі № Б-50/224-10 фізичну особу -підприємця ОСОБА_4 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 суд призначив арбітражного керуючого ОСОБА_3

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2011 року у справі № Б-50/224-10 апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено. Постанову Господарського суду Харківської області

від 23 грудня 2010 року скасовано. Провадження у справі припинено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) дійшла висновку про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване

у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири було чинним рішення Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року, яке надавало арбітражному керуючому ОСОБА_3 право здійснити продаж всього належного фізичній особі - підприємцюОСОБА_4 майна,

ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а тому відповідно до

статті 388 ЦК України відсутні правові підстави для витребування спірного майна з володіння ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк