Справа № 473/2555/20
"22" вересня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в якому вказував, що 15 березня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики.
За умовами договору ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 11 330 доларів США та зобов`язався повернути їх в повному обсязі до 15 серпня 2017 року.
В разі порушення умов договору в частині вчасного повернення суми позики, відповідач зобов`язався сплатити неустойку (штраф) у розмірі 2 000 доларів США.
Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення коштів, а тому позивач просив стягнути з нього:
- заборгованість за договором позики в національній валюті України (гривні) в розмірі 313 742,43 грн., що в еквіваленті станом на дату складання позову становить 11 330 доларів США;
- заборгованість за процентами за користування позикою за період з 16 серпня 2017 року до 31 липня 2020 року у розмірі облікової ставки Національного банку України, що становить 129 802,45 грн.;
- три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення повернення позики (з 16 серпня 2017 року до 31 липня 2020 року) у розмірі 25 777,50 грн.;
- неустойку (штраф) за порушення умов договору позики у розмірі 55 392,60 грн. (що в еквіваленті станом на дату складання позову становить 2 000 доларів США).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , показання свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що 15 березня 2016 року ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої уклали між собою письмовий договір позики.
За умовами договору ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 11 330 доларів США та зобов`язався повернути їх в повному обсязі готівкою до 15 серпня 2017 року (п.п. 1.1, 2.1-2.3, 7.3 договору).
В разі порушення умов договору в частині вчасного повернення суми позики, відповідач зобов`язався сплатити неустойку (штраф) у розмірі 2 000 доларів США (п. 3.2 договору).
Однак позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів.
З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Зі змісту договору позики від 15 березня 2016 року вбачається, що кошти дійсно були передані позичальнику в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Факт передачі зазначених в договорі коштів також підтверджений в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_3 .
Таким чином, між сторонами дійсно виникли відносини позики на суму 11 330 доларів США.
Положення ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання та зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Також, положення ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548, ч.ч. 1, 2 ст. 549, ч.ч. 1, 2 ст. 551, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України вказують на те, що сторони зобов`язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 борг за договором позики, сплатити три проценти річних від простроченої суми за період прострочення, а також неустойку (штраф).
При цьому, вимога позивача про стягнення позики в національній валюті України (гривні) відповідає положенням ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути:
- борг за договором позики, а саме в розмірі 313 742,43 грн. (11 330 доларів США (розмір боргу) х 27,6913 грн. (курс долара США до гривні станом на дату складання позову));
- три проценти річних від простроченої суми за період прострочення з 16 серпня 2017 року до 31 липня 2020 року. Вказана сума становить 27 850,01 грн. (313 742,43 грн. (прострочена сума) х 3% річних /365 (кількість днів у році) х 1080 днів (прострочення платежу)). Проте в межах вимог позивача підлягає стягненню 25 777,50 грн.;
- неустойку (штраф) за порушення зобов`язання в розмірі 55 382,60 грн. (2 000 доларів США (узгоджений сторонами розмір штрафу за порушення договору) х 27,6913 грн. (курс долара США до гривні станом на дату складання позову)).
Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, то суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики у розмірі, встановленому договором, а в разі, якщо договором не встановлений розмір процентів - на рівні облікової ставки Національного банку України протягом встановленого договором періоду користування коштами.
Після завершення узгодженого строку користування позикою право позикодавця на отримання від позичальника процентів припиняється, а з цього моменту інтереси позикодавця захищаються ч. 2 ст. 625 ЦК України (сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).
Аналогічних правових висновків дійшов й Верховний Суд в постанові від 29 липня 2020 року у подібній справі за №2-788/11, у якій зазначив наступне (цитата): «Стосовно стягнення відсотків за користування коштами за договором позики від 08 липня 2008 року колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
ОСОБА_1 остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_2 відсотки за користування коштами за договором позики від 08 липня 2008 року за період з 04 червня 2012 року по 22 червня 2016 року в розмірі 145 200 доларів США.
Суди встановили, що за користування позиченими коштами ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 20 % від суми позики, а строк дії спірного договору складав лише один місяць.
Проте, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказане відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Проте, позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування коштами за договором позики від 08 липня 2008 року у період дії договору позики, тобто з 09 липня 2008 року по 08 серпня 2008 року, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв.
Окрім цього, судами було помилково стягнуто відсотки за користування коштами за договорами позики від 18 лютого 2008 року, від 16 травня 2008 року, від 31 травня 2008 року, оскільки таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляв.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування коштами, що були нараховані після закінчення строку дії договору позики від 08 липня 2008 року задоволенню не підлягають.»
Тому, оскільки позивачем не заявлено вимог про стягнення процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України за встановлений в договорі період користування сумою позики (з 15 березня 2016 року до 15 серпня 2017 року), а заявлено вимогу про стягнення процентів після припинення строку користування позикою, що суперечить вимогам закону, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (згідно розміру задоволених вимог) підлягають стягненню судові витрати, а саме 3 949,02 грн. судового збору (5 247,15 грн. (сплачений судовий збір) х 75,26 % (процент задоволених вимог)).
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ):
- заборгованість за договором позики від 15 березня 2016 року б/н у розмірі 313 742 (триста тринадцять тисяч сімсот сорок дві) гривні 43 копійки, що в еквіваленті, згідно курсу валют станом на 31 липня 2020 року, становить 11 330 (одинадцять тисяч триста тридцять) доларів США;
- три проценти річних від простроченої суми за період прострочення з 16 серпня 2017 року до 31 липня 2020 року у розмірі 25 777 (двадцять п`ять тисяч сімсот сімдесят сім) гривень) 50 копійок;
- неустойку (штраф) за порушення зобов`язання у розмірі 55 382 (п`ятдесят п`ять тисяч триста вісімдесят дві) гривні 60 копійки, що в еквіваленті, згідно курсу валют станом на 31 липня 2020 року, становить 2 000 (дві тисячі) доларів США,
а всього в загальному розмірі 394 902 (триста дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот дві) гривні 53 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) 3 949 (три тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 02 копійки судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2020 року.

Суддя: О. В. Вуїв