печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.

при секретарях судових засідань Рябцовій Ю.Л., Ємець Д.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кабінету Міністрів України Мальцева С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про зобов`язання надати житло,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України через Міністерство оборони України позачергово надати ОСОБА_2 в складі сім`ї з чотирьох осіб: дружина ОСОБА_3 1964 року народження, донька ОСОБА_4 , 1984 року народження та син ОСОБА_5 , 1986 року народження, жиле приміщення або грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення на підставі ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців», п. 8 ч.1 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», ст.46 Житлового кодексу УРСР протягом шести місяців з дня набрання відповідним рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 24.12.1993 його сім`я, у складі чотирьох осіб (дружина, син, донька) перебували у Вінницькому гарнізоні на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов.

12.04.2005, після звільнення з військової служби у запас, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, відповідно до ст.12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач набув право на позачергове отримання житла та відповідно до п.8 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (в редакції Закону від 31.03.2005, чинної на момент звільнення), позивач мав бути забезпеченим житлом протягом трьох років з дня звільнення, тобто до 12.04.2008

03.06.2005, після набуття статусу ветерана військової служби, згідно із пунктом 7 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (в редакції Закону від 17.04.2004, чинної на момент мого звільнення), позивач отримав право на першочергове, але не пізніше одного року після звільнення з військової служби забезпечення житлом.

Однак, вже протягом 14 років Міністерством оборони України здійснюється забезпечення житловими приміщеннями для постійного проживання військовослужбовців та звільнених з військової служби осіб відповідно черговості, ігноруючи право позивача та право його сім`ї на позачергове одержання житла.

Таким чином, позивач немає забезпеченого державою житла, яке йому гарантоване, тому, на думку позивача, єдиним ефективним засобом для захисту прав і свобод та прав і свобод позивача та його сім`ї є зобов`язання відповідачів, надати жиле приміщення або виплатити належну компенсацію, відповідно до ст.12 Закону та ст. 46 Житлового кодексу УРСР.

01.04.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10.06.2019 представником Міністерства оборони України було подано відзив, в якому останній зазначив, що з довідки КЕВ м. Вінниця від 24.05.2019 року за вих. № 2323 вбачається, що в списках військовослужбовців Вінницького гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов, старший прапорщик ОСОБА_2 перебуває в загальній черзі з 24.12.1993 року за № 128 та в списках на позачергове отримання житла з 12.04.2005 року за № 111.

Так, представник відповідача вказує, що черговість визначається виходячи з часу перебування військовослужбовця на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Враховуючи те, що попереду позивача на квартирному обліку перебувають інші особи, які мають рівнозначні пільги, надати йому житло раніше них немає законних підстав. В іншому разі відбудеться порушення прав 127 осіб, які потребують забезпечення житлом, а також до порушення вимог ст. 24 Конституції України, а також відбудеться порушення прав 110 осіб, які перебувають в інших списах забезпечення житлом.

З врахуванням зазначеного, представник Міністерства оборони України просить суд, відмовити в задоволенні позову.

08.07.2020 позивачем було подано відзив на відзив, в якому зазначив, що аргументи представника Міністерства оборони України є безпідставними, оскільки законодавством передбачено надання житла.

10.07.2020 ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, - Квартирно експлуатаційний відділ м. Вінниці (21007, м. Вінниця, вул. Стрілецька, 87).

10.07.2020 ухвалою суду було закінчено провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

25.11.2019 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Квартирно експлуатаційного відділу м. Вінниці надійшли пояснення по даній справі, в яких представник зазначив, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки порушує права третіх осіб на отримання житла у відповідності до черги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, просив її задовольнити з викладених в ній підстав.

Представник Кабінету Міністрів України заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки черга позивача на отримання житла не підійшла, а рішення про зобов`язання надати таке житло порушить права інших громадян, які теж у відповідності до закону мають право на отримання житла.

Представник Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, окрім цього до суду було спрямовано заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача та вказано, що Міністерство оборони України заперечує щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва.

Суд, заслухавши учасників процесу, врахувавши їх доводи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, прийшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що у відповідності до витягу з наказу від 12.04.2005 року №3-пм вбачається, що ОСОБА_2 ,з вислугою років у 22 роки та три місяці, звільнено у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та з залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини (а.с.21).

Таким чином, позивачу постановлено на облік для позачергового одержання житлового приміщення за рахунок житлового фонду військової частини, що не заперечується сторонами у справі.

Окрім цього, позивач надав суду акт про перевірку житлових умов, який виданий у 2007 році, в якому зазначено, що позивач та його сім`я винаймає квартиру, , що свідчить про те, що ОСОБА_2 не забезпечений належним житлом, яке гарантується йому у відповідності до законодавства (а.с.20).

Також, позивач надав відповідь від Головного квартирно-експлутаційного управління Збройних Сил України» від 26.09.2018, з якої вбачається, що позивача повідомляють про те, що його питання щодо надання житла буде розглянуто відповідно до черговості перебування на квартирному обліку (а.с.27-29).

З врахуванням зазначених обставин, позивач вважає, що єдиним ефективним засобом для захисту прав і свобод та прав і свобод позивача та його сім`ї є зобов`язання відповідачів, надати жиле приміщення або виплатити належну компенсацію, відповідно до ст.12 Закону та ст. 46 Житлового кодексу УРСР.

Так, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу (зі змінами та доповненнями).

Згідно зі ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств, державних комітетів та відомств.

Відповідно до ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХII та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 21.12.1991 р. № 2011-ХII під військовослужбовцями розуміються громадяни України, які проходять дійсну службу на території України.

Згідно п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 9 цієї ж статті передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, у зв`язку із проведенням організаційних заходів залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Відповідно до ст.12 Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. N 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок).

Згідно із Порядком, черговість надання житлових приміщень передбачена лише для діючих військовослужбовців (п.32), у той час як військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, користуються правом позачергового одержання житла (п.29).

Пунктом 8 частини1 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (в редакції Закону станом на 01.01.2005, на момент мого звільнення) встановлено, що особи, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Житлового кодексу України, поза чергою жиле приміщення надається, зокрема, інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку (ч. 3 ст. 46 Житлового кодексу України).

На виконання вказаних положень наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (надалі - Інструкція №737), яка визначає організацію обліку та забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил та осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у ЗС України.

Згідно з п. 2.1 Інструкції №737, облік військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у квартирно-експлуатаційних органах, військових частинах та гарнізонах. Узагальнені списки осіб, що перебувають на обліку, всіх військових частин знаходяться у ГКЕУ ЗС України.

Приписами п. 2.5 Інструкції №737 визначено, що військовослужбовці зараховуються на квартирний облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке оформлюється у формі протоколу засідання житлової комісії, який підписується представником житлової комісії і затверджується командиром військової частини. Підпис командира завіряється гербовою печаткою військової частини.

Дані про військовослужбовців, зарахованих на квартирний облік, заносяться до книги обліку осіб, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) (додаток 6), яка ведеться представником житлової комісії. Дані зазначених книг повинні щороку звірятися (уточнюватися) під час проведення щорічної перереєстрації облікових справ.

Відповідно до пункту 2.9 Інструкції № 737 у квартирно-експлуатаційному органі та житловій комісії гарнізону на підставі отриманих облікових справ, Карток обліку та витягів із протоколів засідання житлової комісії військової частини складаються наступні списки: узагальнений список військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) (додаток 9 Інструкції № 737); список осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень (додаток 10 Інструкції № 737); список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (додаток 11 Інструкції № 737).

Зазначені списки складаються в межах гарнізону за датою зарахування на облік, а також за часом включення до списків осіб, які користуються правом першочергового і позачергового одержання жилих приміщень.

До списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житла жилих приміщень включаються особи, які мають на це право відповідно до ст. 45 ЖК України. До списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житла включаються особи, які мають на це право відповідно до статті 46 ЖК України.

Відповідно до п. 2.12 Інструкції № 737 під час набуття військовослужбовцем, особою звільненою з військової служби, або членом їх сімей права на пільги позачергово чи першочергово отримання жилого приміщення вони подають рапорт (заяву) (додаток 12) через нетаємне діловодство військової частини представнику житлової комісії військової частини про внесення змін до облікової справи (додаток 7).

Тобто, усі військовослужбовці та особи звільнені в запаси або члени їх сімей включаються в узагальнений список військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов. Після набуття особою певної пільги, вона включається до відповідного списку, а в узагальненому списку робиться відповідна примітка про набуття пільги (графа 7 у додатку № 9 Інструкції № 737).

Усі особи, які мають право на позачергове отримання житла відповідно до ст. 46 ЖК України включаються як до узагальненого списку осіб, так і до списку осіб, які мають право на позачергове отримання житла.

Список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень формується за датою набуття пільги.

Пунктами 22, 29, 31, 32 Постанови Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 р. «Про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», житлові приміщення надаються лише військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством. Військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Усі житлові приміщення для постійного проживання, які надходять до гарнізону для забезпечення військовослужбовців, розподіляються згідно з гарнізонною чергою. Виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку за рішенням квартирно-експлуатаційного органу, погодженим з гарнізонною житловою комісією, житловою комісією військової частини та затвердженим начальником гарнізону.

Таким чином, передумовою для виникнення обов`язку у відповідача щодо реалізації права військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списками осіб на отримання такого житла.

З врахуванням зазначеного, суд повторно звертає увагу, що відповідно до п. 4.1. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від ЗО листопада 2011 року №737 (в редакції чинній на день ухвалення судового рішення) Військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у ЗС України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень (додаток 10), або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень.

Отже, зважаючи на викладене можна зробити висновок, що жодним нормативним актом не встановлено переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків для ветеранів військової служби, які потребують поліпшення житлових умов.

Такий самий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року висловлений у справі №21-682а15.

Тому з врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено суду, що останній має право на отримання житлової площі, у відповідності до законодавства, що підтверджується матеріалами наданими суду, проте позивачем не доведено суду обґрунтованість позиції, що саме він має переважне право на поліпшення житлових умов, ніж треті особи, які теж віднесенні до списку позачерговиків та який черга ближча ніж у позивача.

Таким чином, наведене дає підстави для висновку про те, що позивач має бути забезпечений житлом у порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN ANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Передумовою для виникнення обов`язку щодо реалізації права на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на позачергове отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов.

Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 47 Конституції України, ст.ст. 43, 46 ЖК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263- 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про зобов`язання надати житло - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.07.2020.

Суддя Т.Г. Ільєва