Справа №295/4790/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.

за участю секретаря Лайчук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_4 , який також діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру, що посвідчено 07.02.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстровано в реєстрі №1304; стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову вказано, що Богунським районним судом м. Житомира розглядається справа № 295/4357/17 за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_7 про скасування пункту рішення щодо зміни наймача квартири АДРЕСА_2 , розпорядження про приватизацію вказаної квартири та свідоцтва про прово власності на вказану квартиру і реєстрації права власності на спірну квартиру. У період розгляду судом вказаної справи, відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснили відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_3 , про що було укладено договір купівлі-продажу від 07 лютого 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сетак В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1304, та індексним номером 39552654. Позивач вказує, що такими діями відповідачів її було позбавлено права на участь у приватизації житла та позбавлено єдиного житла шляхом відчуження квартири.

Позивач у позові зазначає, що спірна квартира від народження є її єдиним житлом, та єдиним житлом її малолітньої дочки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_6 . Іншого належного їм на законних підставах житла вони не мають. У спірній квартирі позивач та ОСОБА_6 проживали та зареєстровані як діти своєї матері ОСОБА_8 , яка увійшла до ордеру від 10.10.1982 року на отримання квартири, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є внуками ОСОБА_9 , який отримав ордер від 10.10.1982 року на вказану квартиру та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач також вказує, що на час відчуження спірної квартири АДРЕСА_2 , за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та на момент відчуження квартири вказані особи мали право нею користуватися.

Крім того, позивач вказує, що оскільки на час відчуження спірної квартири АДРЕСА_2 , за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання малолітньої ОСОБА_2 та малолітня дитина мала право користування спірною квартирою, тому відчуження квартири повинно було відбуватися за згодою органу опіки та піклування. Однак, органом опіки та піклування Житомирської міської ради дозвіл на відчуження спірної квартири не надавався, що на думку позивача, також є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Ухвалою суду від 02.05.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.05.2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 .

08.06.2018 року представником відповідачів ОСОБА_10 подано до суду відзив, у якому вказано, що відповідачі позов не визнають та вважають його безпідставним. Заперечення проти позову представник відповідача аргументує тим, що позивачем у справі є лише малолітня ОСОБА_2 , інтереси якої представляє мати - ОСОБА_11 , яка не є самостійним позивачем у справі, а є лише законним представником своєї дочки. У позові ОСОБА_11 зазначає, що внаслідок дій відповідачів було порушено її житлові права та права її дочки, брата ОСОБА_6 та батька ОСОБА_7 . Однак, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є позивачами у справі та не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, отже, на думку представника відповідача, не вважають, що їхні права було порушено.

Також ОСОБА_11 вказує, що її малолітню дочку було позбавлено права на приватизацію спірної квартири внаслідок недобросовісних дій відповідача ОСОБА_4 . Однак, заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі № 295/8985/15-ц від 03.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було визнано позивачку, її законного представника ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житлом, так як протягом трьох років перед зверненням до суду у квартирі фактично не проживали. На підставі зазначеного рішення було змінено договір найму житла та видано свідоцтво на право власності на спірну квартиру лише на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 ід. частки. Заочне рішення суду у справі № 295/8985/15-ц від 03.03.2016 року було скасовано ухвалою суду від 07.09.2017 року та справу було призначено до розгляду у загальному порядку, та у подальшому позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було залишено без розгляду. Відповідно до довідки №255 від 30.01.2018 року, виданої КП «ВКЖРЕП №14» за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано місце проживання лише ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Представник відповідачів вказує, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знала та не могла знати, що 06.02.2018 року було поновлено реєстрацію місця проживання за спірною адресою осіб, які там фактично не проживали. Тому посилання позивача на ст.ст. 224, 228 Цивільного кодексу України, як на підстави визнання спірного договору недійсним, представник відповідачів вважає безпідставним.

Представник відповідачів також зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у даному випадку нею мав був пред`явлений віндикаційний позов, отже захист прав позивача у заявлений нею спосіб не може буди здійснений судом.

Після укладення договору купівлі-продажу від 07.02.2018 року до спірної квартири, поза волею набувача квартири, вселився лише ОСОБА_6 ОСОБА_11 та її малолітня дитина до квартири не вселилися, що, на думку представника відповідачів, свідчить про те, що їх житлові права порушені не були. Крім того, ОСОБА_11 та ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживають з 2012 року.

У відзиві також вказано, що обґрунтування порушеного права позивача зводиться лише до наявності реєстрації її місця проживання у квартирі відповідача на момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому фактична відсутність з 2012 року у квартирі ОСОБА_11 не надає останній права на приватизацію частки у квартирі та встановлення факту її відсутності більше року за зареєстрованим місцем проживання свідчить про відсутність порушення її житлових прав. Необхідною умовою отримання квартири у власність безоплатно є заява про передачу у власність частки у квартирі, натомість ні законний представник ні інша особа в інтересах малолітньої ОСОБА_2 із такою заявою до власника квартири (на час приватизації ОСОБА_12 ) - ТГ м. Житомира не звертались. Позивач не набуде права власності на частку в спірній квартирі внаслідок визнання недійсним ні оспорюваного нею договору купівлі-продажу від 07.02.2018 року внаслідок скасування першого правочину - розпорядження Управління ЖКГ яким передано у власність ОСОБА_12 спірну квартиру, що виключає можливість заявленя нею про порушення її прав як власника частки у квартирі, який на момент приватизації не вчинив жодних дій, спрямованих на набуття права власності на майно та не фактично не проживала у спірній квартирі без поважних причин.

На думку представника відповідача, відсутність з 2012 року ОСОБА_11 та ОСОБА_2 у спірній квартирі та фактичне проживання малолітньої дитини у квартирі батька свідчить по наявність іншого житла, що виключає порушення її житлових прав внаслідок укладання спірного правочину. Таким чином, укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не посягає на публічний порядок, тому позов представник відповідачів вважає безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Ухвалою суду від 20.05.2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

09.07.2020 року позивачем подано уточнений позов та ОСОБА_5 визначено відповідачем в решті позов по суті не змінено.

Відповідач ОСОБА_5 відзив на позовну заяву у строк встановлений судом не подала.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Позивач надіслала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі та у заяві вказала, що позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідачі та їх представник у судове засідання не з`явилися. У матеріалах справи міститься заява представника відповідачів - адвоката Трофімова А.В., у якій він просив розгляд справи проводити без його участі та вказав, що відповідачі проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради Сергійко А.С. у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, при розгляді справи просив враховувати інтереси малолітньої ОСОБА_2 .

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї і прописку) №1650 від травня 2015 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» ОСОБА_4 в тому, що він дійсно проживає та постійно прописаний за адресою: АДРЕСА_3 . Лицьовий рахунок відкрито на його ім`я. за вказаною адресою проживають та прописані 6 чоловік: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7, наймач, зареєстрований за вказаною адресою з 19.09.1992 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8., зареєстрована з 22.07.1982 року; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9., швабро, зареєстрований з 23.09.1988 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5, племінник, зареєстрований з 29.10.2013 року; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6., племінниця, зареєстрована з 30.05.2007 року; ОСОБА_2 , дочка племінниці, 2012 р.н. (а.с. 12)

15.07.2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 15)

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.09.2016 року скасовано заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , третя особа - УДМС Богунського РВ у місті Житомирі про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 10.10.2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , третя особа - УДМС Богунського РВ у місті Житомирі про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - залишено без розгляду. (а.с. 16).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.01.2018 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано такими, що мають право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 . (а.с. 17)

07.02.2018 року між ОСОБА_4 , який діяв від свого імені та імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 6-7)

Згідно копії довідки №369 від 10.02.2018 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради ОСОБА_11 , 1990 року народження, вона дійсно зареєстрована у АДРЕСА_3 . Склад її сім`ї становить 3 особи. Чоловік - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10, за даною адресою не зареєстрований; дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за даною адресою разом з матір`ю. (а.с. 32)

Згідно копії листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №01-08/16 від 21.02.2018 року, на підставі ухвал Богунського районного суду від 07.09.2016 року про скасування заочного рішення від 03.03.2016 року, від 30.10.2017 року про залишення справи без розгляду та ухвали Богунського районного суду від 30.01.2018 року про визнання осіб такими, що мають право користування житловим приміщенням, було прийнято рішення про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 та відновлено реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , із збереженням дати початкової реєстрації. Дані про відновлення реєстрації були внесені 06.02.2018 року до картки реєстрації особи (форма А), що зберігається у КП «ВЖРЕП №14». Згідно інформації, що міститься у даній картці, ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 23.09.1988 року; ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 29.10.2013 року; ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 30.05.2007 року. ОСОБА_2 внесена до картки реєстрації особи (форма А) мами - ОСОБА_1 . (а.с. 18)

Згідно копії довідки №425 від 21.02.2018 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вона дійсно зареєстрована у АДРЕСА_3 . Склад зареєстрованих становить 4 особи. На підставі ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 30.01.2018 року була відновлена реєстрація 06.02.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 наступних осіб: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9. - з 23.09.1988 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - з 29.10.2013 року; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6. - з 30.05.2007 року разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32)

Згідно копії листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №01-09/81 від 30.03.2018 року, 14.03.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 (а.с. 62)

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року у справі №295/4357/17 позов ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (в інтересах ОСОБА_2 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про скасування пункту рішення, про скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права на нерухомість - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво № НОМЕР_1 від 15.07.2016 року про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 . (а.с. 148-151)

Постановою Житомирського апеляційного суду рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року залишено без змін. (а.с. 207-209)

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 1 Житлового кодексу УРСР встановлює, що громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Частиною четвертою ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 15 Цивільного кодексуУкраїни передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частин першої та другої ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексуУкраїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 Цивільного кодексуУкраїни).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексуУкраїни у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 Цивільного кодексуУкраїни кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом має права власності чи речового права на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексуУкраїни), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексуУкраїниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 Цивільного кодексуУкраїни).

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

Отже, твердження представника відповідачів про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав не ґрунтується на положеннях законодавства.

Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексуУкраїни правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 Сімейного кодексу України заборону.

За нормами статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, зазначена вище заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року №751/1049/16-ц.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є батьками або особами, які їх замінюють, малолітньої ОСОБА_2 , відтак на них не поширюється обов`язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що відстуність дозволу органу опіки та піклування укладати спірний договір є однією підставою визназнання його недійсним, не грунтується на положеннях законодавста.

Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті першої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - Закон №2482-XII) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир(будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною першою статті другої та третьої Закону №2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

У відповідності до частини першої статті п`ятої Закону № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є визнання приватизації недійсною.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року у справі №295/4357/17 визнано незаконним та скасовано розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво № НОМЕР_1 від 15.07.2016 року про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 . Рішення суду набрало законної сили. (а.с. 207-213)

Вказаним рішенням суду встановлено, зокрема, що проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі на час її приватизації носило постійний характер. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно приватизували зазначену квартиру, оскільки внаслідок таких дій, незаконно були позбавлені права на приватизацію цієї ж квартири інші особи, які постійно проживали у ній.

Крім того, надані акти Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради від 10.11.2014 року, 07.04.2015 року, 21.05.2015 року, 05.09.2016 року, 21.09.2016 року про відсутність ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у спірній квартирі не є достатніми доказами для отримання висновку про їх не проживання, оскільки наведена в цих актах інформація свідчить лише про відсутність позивачів у спірній квартирі у конкретний час та день, та сама по собі не доводить обставин про не проживання вказаних осіб у квартирі без поважних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, заперечення представника відповідачів проти позову з тих підстав, що укладенням спірного договору купівлі-продажу квартири житлові права позивачів не були порушені, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та спростовуються наявними у ній матеріалами.

Крім того, пунктом 6 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено добросовісність як одну з фундаментальних засад цивільного законодавства.

Судом встановлено, що провадження у справі №295/4357/17 позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (в інтересах ОСОБА_2 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про скасування пункту рішення, про скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права на нерухомість було відкрито 22.06.2017 року (а.с. 15). Таким чином, укладаючи спорідни договір купівлі-продажу квартири від 07.02.2018 року, у період розгляду судом справи про визнання недійсним правоставнолюючого документа, яким підтверджувалося право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірну квартиру, ОСОБА_4 діяв недобросовісно, що є неприпустимим у цивільних правовідносинах.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскільки розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року визнано незаконним та скасовано, а також визнано незаконним та скасовано свідоцтво № НОМЕР_1 від 15.07.2016 року про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 , тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 07.02.2018 року, який укладено між ОСОБА_4 , який також діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , є недійсним оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не набули у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, отже не мали права здійснити її відчуження.

На підставі ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 47 Конституції України, ст.ст. 1, 9 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 655, 658 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 треті особи - ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_4 , який також діяв від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 , скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру, що посвідчено 07.02.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстровано в реєстрі №1304.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 витрати по оплаті судового збору у розмірі по 469,87 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір по 177,47 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29.09.2020 року

Позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Треті особи: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, місце знаходження: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2, ;

Суддя Л.М. Чішман