Справа № 464/5030/19 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/902/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: представника позивача-адвоката Прем`єрової Н.Г., представника відповідача Бекерської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» Бекерської О. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 05 лютого 2020 року ухваленого судом у складі судді Чорної С.З. у справі №464/5030/19 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом до відповідача Львівського міського комунального підпримства «Львівтеплоенерго» в якому просить стугнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 149 682, 46 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів та стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 2 500 грн.

В обґрунтування позову покликався на те, що працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді слюсаря з ремонту устаткування котелень по четвертому розряду згідно наказу №139-к від 20.03.2008. На підставі наказу №620-к від 02.10.2015 звільнений з посади за угодою сторін. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.08.2018 стягнуто з відповідача на його користь 28 921 грн. невиплаченої заробітної плати. Рішенням суду від 23.05.2019 на його користь з відповідача стягнуто 32 397,31 грн. компенсації втрати частини основної заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Проте, такі стягнення не стосувалися середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки відповідачем не здійснено остаточного розрахунку при звільненні, відтак відповідно до ст. 117 КЗпП України він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2015 по 12.08.2019 в сумі 149 682,46 грн.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Д.Апостола, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2015 до 12.08.2019 у розмірі 149 682,46 грн.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м. Львів, вул. Д.Апостола, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави судовий збір в розмірі 1 496,82 грн.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» О.Бекерська. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи. Судом при ухваленні рішення не застосовано принцип співмірності та зменшення за таких обставин розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати. При нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір про право щодо їх розміру, а тому підстави для застосування ст.117 КЗпП України відсутні. При вирішенні справи просить взяти до уваги правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року ( справа № 822/2663/15), а також висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, згідно з яким компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП Укроаїни може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень,статті 116,117 КЗпП України більше не застосуються , а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго». На підставі наказу №620-к від 02.10.2015, позивач звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки позивача (а.с.3-12 ).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.08.2018 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 28 921 грн. невиплаченої заробітної плати (а.с.16-21).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2019 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 32 397,31 грн. компенсації втрати частини заробітньої плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та 2 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.26-28).

Рішення суду про стягнення невиплаченої заробітної плати відповідачем виконано 22 жовтня 2018, рішення про компенсацію втрати частини основної заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати - 12 серпня 2019.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення - 02.10.2015 заробітна плата позивачу не була виплачена в повному розмірі, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 03.10.2015 до 12.08.2019 в сумі 149 682 грн.46 коп. згідно з проведеним позивачем розрахунком відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду в частині підстав для задоволення позову, однак не погоджується з періодом та розміром стягненого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції вірно встановлено що відповідач у день звільнення позивача не здійснив з ним усіх розрахунків, що стверджується також рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08.08.2018 року.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Є встановленим, що при ухваленні рішення Залізничним районним судом м.Львова від 08 серпня 2018 року про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 28921 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку не стягнутий.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03 жовтня 2015 року.

Однак помилковим є висновок суду, що середній заробіток за час затримки розрахунку слід стягувати по 12 серпня 2019 року - дата виконання рішення про компенсацію втрати частини основної заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що строк за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку тривав з дня звільнення до дня виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08 серпня 2018 року, тобто до 22 жовтня 2018 року.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 травня 2019 року, яке виконано 12 серпня 2019 року мало компенсаційний характер та стягнута даним рішенням компенсація не входить в структуру заробітної плати, а тому дата виплати зазначеної суми не повинна враховуватися для визначення періоду затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що в користь позивача слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 30000 грн.

До такого висновку суд дійшов враховуючи розмір недорахованої заробітної плати з 01 січня 2010 року по 02 жовтня 2015 року, яка становила 28921 грн.00 коп. грн. за рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08 серпня 2018 року, а також дії позивача щодо подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку лише після перерахування коштів на його картку на виконання судового рішення про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, не заявивши такі вимоги разом з позовом про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, що свідчить про свідомі дії для збільшення періоду за який нарахована сума середнього заробітку.

Зважаючи на викладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30000 грн. за період з 03.10.2015 року по 22 жовтня 2018 року, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям.

У пункті 81 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Повідомлення відповідача надане суду апеляційної інстанції у додаткових поясненнях від 23 квітня 2020 року про порушення строку позовної давності не береться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки ця заява не була предметом розгляду суду першої інстанції, а також не була заявлена у апеляційній скарзі.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження (ч.1 ст.364 ЦПК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відтак, оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та період стягнення не відповідають встановленим обставинам справи та висновкам щодо застосування ст.117 КЗпП України, викладеним в постановах Верховного Суду оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 05 лютого 2020 року змінити, зменшивши суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 30000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 10 вересня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк