Дата документу 10.03.2020 Справа № 201/5325/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 201/5325/19 Головуючий у 1 інстанції: Федоріщев С.С.
Провадження №22ц/807/454/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати інформацію,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати інформацію.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року по справі № 200/19725/15-к зазначено: «Вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншими особами для імітування факту смерті ОСОБА_1 ».

Проте, позивач зазначає, що ніколи ні сам, ні з кимось не приймав участь у вбивстві, відсутній також будь-який вирок суду, як єдиної законної підстави для твердження про те, що він приймав участь у вбивстві, так за даними фактами підозра йому не пред`являлась.

Вважаючи, що суд в даному випадку зробив описку, позивач звернувся в порядку ст. 379 КПК України з проханням її виправити, але Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 28 грудня 2018 року відмовив йому у виправленні описки, а Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2019 року залишив таку ухвалу без змін, зазначивши: «З таким рішенням суду погоджується і апеляційний суд, оскільки в своїй заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , на думку колегії суддів, намагається по суті добитись прийняття іншого рішення шляхом виправлення описки, оцінити докази».

ОСОБА_1 визначив відповідачів Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська та Дніпровський апеляційний суд - через твердження в ухвалі, Прокуратуру Дніпропетровської області - через твердження в клопотанні, ГУНП в Дніпропетровській області - через заперечення проти апеляційної скарги на відмову в усуненні описки та згоду з твердженням про участь у вбивстві.

Посилаючись на недотримання засад кримінального провадження в частині порушення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, передбаченої ст. 17 КПК України, міжнародні стандарти у галузі судочинства, просив визнати недостовірним твердження в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року: «Вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншими особами для імітування факту смерті ОСОБА_1 », та зобов`язати відповідачів спростувати наведене твердження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявник фактично просить суд першої інстанції надати правову оцінку мотивуванню рішення суду, яке, на думку заявника, є недостовірним, натомість надання оцінки повноті, переконливості та обґрунтованості мотивів, з яких суд дійшов певних висновків при винесенні ухвали, до компетенції суду першої інстанції не відноситься.

Суд першої інстанції також виходив з того, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень, повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року, та постановити нове, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на невиконання судом імперативних вимог п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, якими зобов`язано у мотивувальній частині рішення зазначати мотивувальну оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Порушення норм матеріального права полягає у незастосуванні (ігноруванні) ст. 62 Конституції України, яка визначає: Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо недоведеності вини особи тлумачаться на її користь. Також, скаржник посилається на практику Європейського суду з прав людини, яка також наведена в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року справа № 757/41083/17-к (провадження № 51-4995км18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66). Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 містяться клопотання, в яких він просить в постанові по суті апеляційної скарги відповісти на наведені ним питання.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2019 року підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, ГУНП в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати інформацію визначено Запорізькому апеляційному суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 січня 2020 року, в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві, який надійшов на адресу Запорізького апеляційного суду 07 лютого 2020 року, Дніпровський апеляційний суд зазначає, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року, яка залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в судовому рішенні від 17 вересня 2015 року. З урахуванням того, що ухвала Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року оскаржена не була, ОСОБА_1 намагається змінити судове рішення в інший спосіб, ніж передбачено процесуальним законом. Враховуючи наведене, заперечують проти апеляційної скарги ОСОБА_1

13 лютого 2020 року відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 надійшов від ГУНП в Дніпропетровській області. Зазначають, що обґрунтованість визначення, викладене в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року у справі № 200/19725/15-к досліджувалось судами першої та апеляційної інстанції. Крім того, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року оприлюднена на офіційному сайті «Єдиний Державний реєстр судових рішень» не містить посилань на особу позивача ( П.І.Б ,, число, місяць та рік народження, місце народження, адресу тощо), а отже не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, оскільки, фактично її метою було не приниження честі та гідності позивача. Просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року - без змін.

Прокуратура Дніпропетровської області у відзиві від 19 лютого 2020 року зазначає, що судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки не встановлено, що метою поширення неправдивих відомостей, було приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1

21 лютого 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому він просить усунути порушення суду першої інстанції ст. 93 ЦПК України, та отримати від Відповідачів відповіді на запитання, поставлені в порядку ст. 93 ЦПК України, та містяться в матеріалах справи (а.с. 37).

11 лютого 2020 року від Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю їх представника (а.с. 141).

10 березня 2020 року надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 без участі представника ГУНП в Дніпропетровської області.

В судове засідання не з`явились представник Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду та ГУНП в Дніпропетровській області.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України та вищенаведені клопотання, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2015 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №200/19725/15-к постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання слідчого СВ РОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про надання тимчасового доступу до речей і документів (а.с. 9).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в мотивувальній частині вказаної ухвали зазначено: «Вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншими особами для імітування факту смерті ОСОБА_1 »

ОСОБА_1 звернувся із заявою про виправлення описки в вищезазначеній ухвалі, в якій просив виключити з другого речення третього абзацу мотивувальної частини посилання «у вбивстві невідомого чоловіка», замінивши текстом іншого складу, який наводив у заяві.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у судовому рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року - справа №200/19725/15-к (а.с. 10).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року - залишено без змін (а.с. 11).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , просить зокрема, визнати недостовірною інформацію, якою порушені особисті немайнові права позивача, що міститься в ухвалі слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року, а саме твердження «вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншими особами для імітування факту смерті ОСОБА_1 ».

ОСОБА_1 в своєму позові посилається на те, що слідчим суддею не дотримано засад кримінального провадження в частині порушення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки ухвалою від 17 вересня 2015 року було розповсюджено про нього недостовірну інформацію (про участь у вбивстві).

Зазначивши в якості відповідачів Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська та Дніпровський апеляційний суд, ОСОБА_1 виходив з того, що ними зазначено про відсутність описки в ухвалі слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Також, відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно із частиною першою ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функції держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутись з позовом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову до суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з розглядом конкретної справи, можуть бути оскаржені у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом пред`явленням окремого позову до суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Відповідно до частини другої ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого права, цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу,який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проте у справі, яка розглядається цим судом, між позивачем та судами зазначені правовідносини не виникли, тому така справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

Відповідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13 червня 2007 року роз`яснено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Крім того, згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

За вимогами ст. 369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку.

Судове рішення, у якому суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали.

З вищевказаної правової норми кримінального процесуального закону вбачається, що ухвала слідчого судді є судовим рішенням, яка постановляється слідчим суддею в рамках його повноважень щодо здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, в ході якого вирішується питання застосування заходів забезпечення кримінального провадження і запобіжних заходів по суті.

Таким чином, враховуючи, що ухвала слідчого судді від 17 вересня 2015 року, постановлена в ході розгляду клопотання слідчого СВ РОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області про надання тимчасового доступу до речей і документів, є судовим рішенням, і вказане судове рішення не може бути оскаржено або скасоване в повному обсязі або в частині в іншому порядку ніж той, що передбачений процесуальним Законом, а позови про спростування інформації, яка міститься в судовому рішенні не можуть розглядатись в порядку цивільного судочинства шляхом їх пред`явлення, колегія суддів приходить до висновку, що провадження по даній справі підлягає закриттю.

За приписами п.4 ч. 1 ст. 374, ч. 1,2 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково, із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, у суду апеляційної інстанції також відсутні підстави для вирішення клопотання ОСОБА_1 заявленого на підставі ст. 93 ЦПК України.

Керуючись ст.255, 259, 367, 368, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року у цій справі - скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати інформацію - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: