Справа № 522/4232/19
Провадження № 2/522/3384/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2019 року представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат С.Л. Іскра звернулася до суду з позовною заявою до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування розпорядження Органу приватизації від 01.12.2008 року №209989 та скасування свідоцтва про право власності, видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 01.12.2008 року за № 8-22422, посилаючись на те, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 19.10.2018 року, а після покупки квартири, вона дізналась, що її сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 01 грудня 2008 року шляхом приватизації було оформлено право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 у цьому будинку, про що Управлінням житлово-комунального господарства та паливо-енергетичного комплексу ОМР було видане свідоцтво про право власності на житло за № НОМЕР_1 , а пізніше 04.06.2012 року третя особа ОСОБА_4 передала Ѕ частину цієї квартири у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Оскільки між позивачкою ОСОБА_1 та її сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є співвласниками квартири АДРЕСА_2 виникли суперечності щодо користування підсобним приміщенням 24, 4 кв.м., який входить до складу квартири АДРЕСА_2 , вважає цей факт таким що порушує її право користування спільним допоміжним приміщенням, тому просить суд позовні вимоги задовольнити. (т.1 а.с. 3-7).

15.03.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 24.05.2019 року.

У відзиві на позов від 20.05.2019 року представники відповідачів Департаменту міського господарства Одеської міської ради та Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» позов не визнали з тих підстав, що приватизація квартири АДРЕСА_3 була зроблена на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, та наданих наймачами житла документів, тому з боку органу приватизації порушень допущено не було, а тому просять суд у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. (т. 1 а.с. 54-55).

Відповідач Департамент міського господарства Одеської міської ради 26.07.2019 року надав до суду клопотання, в якому просить відмовити у позові позивачу ОСОБА_1 з огляду на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду та звертається з оскарженням розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 р. №209989 та виданого свідоцтва про право власності від 01.12.2008 р. № НОМЕР_1 після спливу десяти років від дати видачі оскаржуваних документів. Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, по спливу строку позовної давності, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. (т.1 а.с. 107-108).

Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтримала викладене у письмових поясненнях (т.1 а.с. 51-52). Зазначила, що на спірне підсобне приміщення площею 24,4 кв. м, яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 не поширюється право спільної сумісної власності власників квартир житлового будинку, оскільки спірне приміщення не належить до допоміжних, а за своїм правовим статусом є саме нежилим підсобним приміщенням. Вважає, що вимоги позивача не відповідають дійсності та чинному законодавству, оскільки підсобне приміщення є нежитловим приміщенням, яке не використовується безпосередньо для забезпечення належного функціонування будинку та обслуговування його мешканців. Також пояснила, що Розпорядженням органу приватизації від 01 грудня 2008 року №209989 загальна площа квартири, яка передавалась у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 складала 95, 4 кв.м., також у свідоцтві про право власності від 01 грудня 2008 року видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на загальну площу квартири АДРЕСА_3 , вбачається що загальна площа квартири складає 95, 4 кв.м., а відомості до технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 , виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 13.03.2012 року також свідчить про те, що загальна площа квартири складає 95, 4 кв.м., тобто загальна площа спірної квартири після приватизації не змінювалася. При цьому підсобне приміщення площею 24,4 кв. м, яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 було приватизовано у 2008 року разом з спірною квартирою. Надалі 04.06.2012 року ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. за р. № 268, передала (одну другу) частину зазначеної квартири у власність ОСОБА_2 , тому на сьогоднішній день власниками вищезазначеної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 154660822 сформованою 31.01.2019 року. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 13 березня 2012 року комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, загальна площа вищезазначеної квартири під АДРЕСА_3 , становить 95,4 кв. м., до складу якої входить: житлова площа (кімната 1, 2)-29,2 кв. м.; кухня-29,3 кв. м., санвузол 6,0 кв. м.; коридор-5,2 кв. м.; туалет-1.3 кв. м.; підсобне приміщення загальною площею 24,4 кв. м. (т.1 а.с. 48-52).

11.05.2019 року третіми особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду подана заява про застосування строків позовної давності у цей справі, оскільки позивачка пропустила строк звернення до суду з оскарженням розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 року та свідоцтва про право власності від 01.12.2008 року після спливу десяти років від дати видачі оскаржуваних документів, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.(т. 1 а.с. 37-39).

24.05.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси витребувано з Департамента міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» копії документів, на підставі яких було видане свідоцтво про право власності та документів, на підставі яких проводилась приватизація.

24.05.2018 року в судовому засідання оголошена перерва до 04.07.19 року.

01 липня 2019 року на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси, Комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» направлені витребувані від Департаменту міського господарства Одеської міської ради належним чином завірену, повну, копію приватизаційної справи щодо приватизації квартири під АДРЕСА_3 , яка була приватизована на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

04.07.2019 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Іскра С.Л. подала письмову відповідь на пояснення третіх осіб та заперечення на заяву про застосування позовної давності. (т.1 а.с. 86-93).

24.05.2019 року в судовому засідання оголошена перерва до 04.07.2019 року.

04.07.2019 року в судовому засідання для надання часу представнику позивача Іскра С.Л. для підготовки клопотання оголошена перерва до 01.10.2019 року.

01.10.2019 року в судовому засідання для надання часу представнику позивачки ОСОБА_1 адвокату Іскра С.Л. для підготовки клопотання про призначення експертизи оголошена перерва до 19.11.2019 року.

19.11.2019 року в судовому засідання оголошена перерва до 10.02.2020 року.

10.02.2020 року в судовому засідання у зв`язку з неявкою представника позивачки ОСОБА_1 адвокат Іскра С.Л. оголошена перерва до 04.03.2020 року.

19.02.2020 року третіми особами подано клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 січня 2020 року №6659 в рамках цивільної справи № 522/4232/19 за результатами якої встановлено, що у підсобному приміщенні площею 24,4 кв. м, яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 відсутні інженерні комунікації та технічні пристрої, необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир загально будинкові мережі тепло-, холодо-, водо-, газо-, електропостачання та обладнання, системи опалення, охолодження, вентиляції, кондиціонування, разом з цим згідно зі ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та розподілом з ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення» підсобне приміщення площею 24,4 кв. м, яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 , не належить до допоміжних приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_4 , який залучений 04.03.2020 року ухвалою суду (т. а.с. 211-212).

04.03.2020 року у судовому засіданні ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про призначення судової будівельно-технічної експертизи в цивільній справі.

04.03.2020 року у судовому засіданні ухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрите підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 23 березня 2020 року.

23 березня 2020 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою представника позивачки ОСОБА_1 адвокат Іскра С.Л. в судове засідання, справа призначена до розгляду на 19.05.2020 року.

19.05.2020 року розгляд справи відкладений в зв`язку з заявою представника позивачки ОСОБА_1 адвокат Іскра С.Л. про відкладення розгляду справи на іншу дату, справа призначена до розгляду на 22.06.2020 року.

22.06.2020 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Іскра С.Л.. в судове засідання, справа призначена до розгляду на 21.07.2020 року.

21.07.2020 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Іскра С.Л. в судове засідання, справа призначена до розгляду на 21.09.2020 року.

Від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Іскра С.Л. на електрону пошту суду надійшла заява, згідно якої просила відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з тим, що вона буде залучена до розгляду в іншому судовому засіданні в Київському районному судді м. Одеси.

Між тим, дослідивши подану заяву представника позивачки адвоката Іскра С.Л., суд приходить до висновку про її необґрунтованість та відмовляє в її задоволенні, зважаючи на те, що це вже шоста неявка представника позивача та про дату засідання була повідомлена ще з 24 липня 2020 року .

При цьому, позивач / його представник не був позбавлений можливості участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції в приміщенні суду або поза межами приміщення суду.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні заяви представника позивача слід відмовити, адже представник позивача як адвокат мав можливість брати участь при розгляді справи.

Крім того, Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що сторони, які задіяні в ході судового розгляду, зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач (представник позивача) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Відповідно до принципу диспозитивності кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Крім того, таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Іскра С.Л. сповіщені про дату, час і місце судового засідання належним чином.

Представник відповідача - Департаменту міського господарства Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача - Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник третіх осіб - Авхимович В.О., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Корнілова Л.І. наполягала на розгляді справи, заперечувала щодо позовних вимог та підтримала доводи викладені у письмових поясненнях від 11.05.2019 року(т.1 а.с. 48-52).

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до наявного у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 19.10.2018 року, вбачається, що позивачці ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. за р.№1510, право власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141933344 від 19.10.2018 р) (т.1 а.с.10-11).

Третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 01 грудня 2008 року шляхом приватизації було оформлено право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 , про що Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло за р. № НОМЕР_1 . (т.1 а.с. 74-84).

Третя особа ОСОБА_4 04 червня 2012 року передала (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. за р. № 268. (т.1 а.с. 14-18).

Відповідно до договору дарування, на сьогоднішній день власниками вищезазначеної квартири є треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 154660822 сформованою 31.01.2019 року.

Згідно копії довідки про склад сім`ї наймача, наданої разом з заявою про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність спірної квартири на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового майна» загальна площа квартири під АДРЕСА_3 , на момент приватизації складалася з двох кімнат житловою площею (кімната 1, 2)- 29,2 кв. м., кухні площею -29,3 кв. м., санвузла площею 6,0 кв. м., коридору площею - 5,2 кв. м., туалету площею -1.3 кв. м. та підсобного приміщення площею -24,4 кв. м., тобто загальна площа квартири, яка передавалась у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 складала 95, 4 кв.м.. (т.1. а.с. 77-78).

За даними архівними документами Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» на підставі яких було видане розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 року №209989 та свідоцтво про право власності від 01.12.2008 року за № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3 та документи які стали підставою для приватизації цієї квартири, судом встановлено, що на період приватизації спірна квартира складалася з двох кімнат житловою площею (кімната 1, 2)- 29,2 кв. м., кухні площею -29,3 кв. м., санвузла площею 6,0 кв. м., коридору площею - 5,2 кв. м., туалету площею -1.3 кв. м. та підсобного приміщення площею -24,4 кв. м., тобто загальна площа квартири, яка передавалась у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 складала 95, 4 кв.м.. (т.1. а.с. 77-78).

Згідно технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 , виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 13.03.2012 року, видно що загальна площа квартири складає 95, 4 кв.м., а до її складу входять дві кімнати житловою площею (кімната 1, 2)- 29,2 кв. м., кухня площею -29,3 кв. м., санвузол площею 6,0 кв. м., коридор площею - 5,2 кв. м., туалет площею -1.3 кв. м. та підсобне приміщення площею -24,4 кв. м., тобто це свідчить про те, що характеристика приміщень та загальна площа об`єкта приватизації після видачі розпорядження та свідоцтва не змінювалися.

За таких обставин видно, що треті особі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на достатніх правових та законних підставах стали співвласниками квартири АДРЕСА_2 і є добросовісними набувачами всіх приміщень, що входили і входять до складу цієї квартири на момент приватизації та набуття на неї права власності.

Згідно копії договору дарування від 04 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про передачу Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Блажек О.Є. за р. № 268, що складається з двох кімнат житловою площею (кімната 1, 2)- 29,2 кв. м., кухні площею -29,3 кв. м., санвузла площею 6,0 кв. м., коридору площею - 5,2 кв. м., туалету площею -1.3 кв. м. та підсобного приміщення площею -24,4 кв. м., відно, що власниками квартири АДРЕСА_2 на сьогоднішній день є треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 14-18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою та її представником не доведено в належний спосіб, в чому ж саме полягає порушення її прав користування спірним підсобним приміщенням площею 24,4 кв. м. і в зв`язку з чим суд має порушити право власності третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Крім цього, ні в ході розгляду справи, ні в поданих письмових заявах стороною позивача не наведено і не вказано, в чому полягає повністю скасування розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 року та скасування свідоцтва про право власності, а лише пояснювалось, що між позивачкою та співвласниками квартири АДРЕСА_2 виникли суперечності щодо користування підсобним приміщенням 24, 4 кв.м., яке входить до складу квартири АДРЕСА_2 , вважаючи цей факт таким що порушує право позивачки користування спільним допоміжним приміщенням з боку третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

При цьому, згідно ст. 51 ЦПК України до участі у справі не були залучені співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірного майна, права яких могли б бути порушені судовим рішенням. При цьому позивачем та його представником не було заявлено клопотання про залучення їх до участі у справі в якості співвідповідача, що є однією з підстав відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки саме ці особи на даний час є власниками спірного майна.

Також, позивачка вказує на те, що вона, як власниця квартири 39 даного житлового будинку має право користування підсобним приміщенням площею 24, 4 кв.м., як співвласницею допоміжних приміщень в будинку на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року. Також позивачка вважає, що спірні приміщення є допоміжними, тому не могли бути приватизованими третіми особами.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивачки та її представника, оскільки спірне підсобне приміщення не відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку й відповідно не призначено для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, тому на нього не розповсюджується правовий режим спільної власності мешканців будинку, тому Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради мав право включити квартиру АДРЕСА_5 , яка складається з двох кімнат житловою площею (кімната 1, 2)- 29,2 кв. м., кухні площею -29,3 кв. м., санвузла площею 6,0 кв. м., коридору площею - 5,2 кв. м., туалету площею -1.3 кв. м. та підсобного приміщення площею -24,4 кв. м., до переліку об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

За таких обставин суд приходить до висновку, що відчуження таких приміщень органом приватизації у встановленому цивільним законодавством порядку є правомірним. Позивачкою не доведено тих обставин, що спірне підсобне приміщення площею 24, 4 кв.м., яке включено до складу квартири АДРЕСА_2 є допоміжним.

Третіми особами доведений факт того, що спірне підсобне приміщення площею 24, 4 кв.м., яке включено до складу квартири АДРЕСА_2 не був допоміжним приміщенням та не використовувався з метою технічного обладнання будинку, що підтверджено відповідним висновком, дослідженим в ході розгляду справи.

За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу»).

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Відповідно до положень, викладених у ч.1 та ч.5 ст. 106 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, який судом буде оцінений у сукупності із іншими доказами у даній справі.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлений для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

В якості аргументів на користь факту, що підсобне приміщення площею 24,4 кв. м., яке входить до складу квартири АДРЕСА_2 не є необхідним для експлуатації будинку, судом врахований висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 січня 2020 року №6659 в рамках цивільної справи № 522/4232/19 за результатами якої встановлено відсутність у підсобному приміщенні площею 24,4 кв. м., яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 інженерної комунікацій та технічних пристроїв, необхідних для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир загально будинкові мережі тепло-, холодо-, водо-, газо-, електропостачання та обладнання, системи опалення, охолодження, вентиляції, кондиціонування. (т.1 а.с. 187-210)

Також висновком експерта від 24 січня 2020 року №6659, виходячи з приписів ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та розподілом з ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення», встановлено, підсобне приміщення площею 24,4 кв. м, яке входить до складу квартири АДРЕСА_3 , не належить до допоміжних приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_4 .

Оцінивши наданий суду висновок експерта, суд вважає, що висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 січня 2020 року №6659 в рамках цивільної справи № 522/4232/19 є належним доказом по справі та відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позивачка пропустила строк звернення до суду з оскарженням розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 року та свідоцтва про право власності від 01.12.2008 року після спливу понад десяти років від дати видачі оскаржуваних документів, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Позивачка звернулась з позовом 14.03.2019 року, хоча строк позовної давності для неї закінчився у грудні 2011 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 р. у справі №914/3224/16 зробила наступний правовий висновок:

«Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Оскільки право власності територіальної громади м. Львова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Львівська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Водночас, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.»

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15, яка є обов`язковою для всіх судів України.

Відповідач Департамент міського господарства Одеської міської ради заявив про застосування строків позовної давності. (т. а.с. 107-108).

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11.05.2019 року до суду подана заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивачка пропустила строк звернення до суду з оскарженням розпорядження органу приватизації від 01.12.2008 року та свідоцтва про право власності від 01.12.2008 року після спливу десяти років від дати видачі оскаржуваних документів. (т.1 а.с. 31-40).

На підставі наведеного та, приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 та її представником до свого позову не було надано належних та допустимих доказів того, що приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_2 до моменту її приватизації відносилася до приміщення загального користування та є спільним допоміжним приміщенням, необхідного для обслуговування багатоквартирного будинку, що приватизація спірної квартири була здійснена третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не у відповідності до вимог чинного законодавства, з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що оскаржувані розпорядження та свідоцтво про право власності прийняті органом приватизації та Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради за межею своїх повноважень і ці розпорядження і свідоцтво порушують права та інтереси будь-яких інших осіб.

На підставі наведеного та керуючись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на житло - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 вересня 2020 року.

Суддя 21.09.2020