Дата документу 18.03.2020 Справа № 332/2202/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 332/2202/19Головуючий у 1-й інстанції Сінєльнік Р.В. Повний текст рішення складено 20.12.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/884/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2012 року по 05.05.2019 року включно у сумі 456492 грн.; стягнути компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 28581,64 грн.; та понесені ним на момент розгляду справи судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 15.08.1990 року по 21.05.2012 рік він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» підприємства «Придніпровська залізниця». В порушення норм ст. ст. 47, 116 КЗпП у день звільнення позивачу відповідачем не була здійснена виплата всіх належних сум та остаточний розрахунок в сумі 12982,14 грн. (з вирахування податків) проведено лише 06 травня 2019 р. на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 р. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Позивач був звільнений 21.05.2012 року, а остаточний розрахунок здійснено лише 06.05.2019 року, за цей період кількість робочих днів становить 1745 днів, а сума середнього заробітку за весь час затримки складає 456492,00 грн. (1745 днів х на 261,60 грн. - середньоденна заробітна плата).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сінєльнік Р.В. (а.с. 25).

Ухвалою судді суду першої інстанції(а.с. 26) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2019 року (а.с. 72-77) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2012р. по 05.05.2019р. включно в сумі 456492,00 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати в сумі 28581,64 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 4850,74 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач АТ «Українська залізниця» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 80-90) просило рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині судового збору, стягнути з позивача понесені судові витрати на подання апеляційної скарги.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Маловічко С.В. (а.с. 92).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.93), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 94).

Позивач через свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с.113-114).

17.03.2010 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання АТ «Українська залізниця» (а.с.117-119), в якому відповідач просив зупинити провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/9584/15-ц за позовом про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У судове засідання 18 березня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи всі учасники цієї справи не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, обидві сторони подали апеляційному суду заяви про розгляд цієї справи апеляційним судом за їх відсутністю (а.с. 141-143, 156-157).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяви сторін задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відводів учасниками цієї справи суддям апеляційного суду у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2020 року у задоволенні вищезазначеного клопотання відповідача АТ «Українська залізниця» про зупинення провадження у цій справі відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача АТ «Українська залізниця» у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача АТ «Українська залізниця».

Відповідач АТ «Українська залізниця» оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку лише в частині розміру стягнутих з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на користь держави судового збору.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача АТ «Українська залізниця» і лише в частині розміру стягнутих з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та на користь держави судового збору.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2012р. по 05.05.2019р. включно в сумі 456492,00 грн. та на користь держави судовий збір у сумі 4850,74 грн., керувався ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України та виходив із відсутності підстав у цій справі для зменшення останніх.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції визначив у сумі 456492,00 грн. (середньоденний заробіток 261,60 грн.*1745 робочих днів за період з 21.05.2012року по 05.05.2019 року).

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При частковому задоволенні позову працівника суд першої інстанції визначав розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2019 року по справі № 332/727/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі - стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», на його користь заборгованість із виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 22288,22 грн.

Згідно із довідкою ПАТ «Українська залізниця», що була надана на адвокатській запит разом із листом відповідача від 08.05.2019 року №ВФ-07/119, розмір заробітної плати позивача перед звільненням станови: у березні 2012 року 4903,17 грн., у квітні 2012року -2421,67 грн. (а.с.18).

Тобто розмір заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 22288,22 грн. більш ніж в чотири рази перевищував середній розмір заробітку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не вбачав підстав для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки первинний позов позивача судом було задоволено, стягнуто заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 22288,22 грн., і розмір заборгованості значно більший від його середнього заробітку (розміру заробітної плати).

Крім того, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, суд першої інстанції вважав необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 4850,74 грн.

Проте із такими висновками суду першої інстанції в частині рішення, яка є предметом апеляційного оскарження, погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає лише частково.

Хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач у цій справі має право на стягнення з відповідача середнього заробітку саме за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2012р. (дата звільнення) по 05.05.2019р. (дата виплати заробітної плати) включно у сумі 456492,00 грн. (розрахунок: середньоденний заробіток 261,60 грн.*1745 робочих днів за період з 21.05.2012року по 05.05.2019 року), а не лише за період з 11.06.2015 року (набрання законної сили рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі ЄУН № 337/5921/14-ц за позовом колеги позивача ОСОБА_2 з аналогічного питання) по 05.05.2019 року у сумі 255060,00 грн. (розрахунок: середньоденний заробіток 261,60 грн.*975 робочих днів за період з 11.06.2015 року по 05.05.2019 року), як у тому числі наполягав відповідач у суді першої інстанції та у своїй апеляційній скарзі у цій справі (а.с.85).

Проте, суд першої інстанції помилково вважав, що оскільки рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2019 року по справі № 332/727/19 позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з заробітної плати задоволено у повному обсязі, він (суд першої інстанції) не має права на зменшення розміру цього середнього заробітку у сумі 456492,00 грн. у цій справі, не дивлячись на свідому поведінку позивача, який протягом більше, ніж 6 (шість) років, з 2012 року і по 2019 рік без поважних причин (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) не звертався до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості з заробітної плати, не виплаченої йому відповідачем при звільненні, про яку він був обізнаний, у будь-якому випадку у тому числі з 2015 року від його звільнених колег, які вже отримали відповідні рішення суду, знаючи, що строки позовної давності на стягнення заборгованості з заробітної плати не розповсюджуються, на чому у тому числі наполягав відповідач у суді першої інстанції та в апеляційному суді (апеляційна скарга а.с. 84-85) у цій справі.

Крім того, суд першої інстанції не врахував у цій справі правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 року у справі ЄУН № 761/9584/15-ц (а.с. 146-155), який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, та за змістом якого: «92. Отже, з урахуванням конкертних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України».

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Українська залізниця» лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» слід задовольнити частково, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, слід змінити, зменшивши розмір стягнутих з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до «255060,00 грн.» (саме цей розмір середнього заробітку з відповідача на користь позивача у цій справі при вищевикладених обставинах, враховуючи вищезазначену поведінку позивача, апеляційний суд вважає співмірним, розумним, справедливим та достатнім) та на користь держави судового збору до «2836,42 грн.» (розрахунок: сума задоволених позовних вимог позивача судом першої інстанції у вигляді компенсації 28581,64 грн. + сума задоволених позовних вимог з середнього заробітку апеляційним судом 255060,00 грн. = 283641,64 грн.* судовий збір, стягнути за рішенням суду за задовлення позовних вимог у повному обсязі 4850,74 грн./ сума заявлених позовних вимог 485073,64 грн.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 367-369, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2019 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, зменшивши розмір стягнутих з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до «255060,00 грн.» та на користь держави судового збору до «2836,42 грн.».

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 20.03.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.