Номер провадження: 22-ц/813/4181/20
Номер справи місцевого суду: 510/2034/18
Головуючий у першій інстанції Сорокін К.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» про стягнення заробітної плати

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» (далі - ТОВ «ДСЛ Україна»), у якому з урахуванням уточнень (а.с. 1-4, 101-102) просили суд стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку за весь період затримки з 12.07.20018 р., тобто з дня звільнення по день фактичного розрахунку - 28.12.2018 р., а саме по 23010 грн. кожному, а всього 92040 грн.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» про стягнення заробітної плати - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 23010 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 23010 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 23010 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 23010 грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» на користь держави судовий збір у розмірі 920 грн. 40 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ «ДСЛ Україна» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати повністю рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ТОВ «ДСЛ Україна» про стягнення заробітної плати - відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 посилаючись на її необґрунтованість, просять суд відмовити ТОВ «ДСЛ Україна» в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року - залишити без змін (а.с. 173-174).

В судове засідання, призначене на 12.03.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

02.03.2020 року до апеляційного суду надійшли заяви від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом №2 від 19.10.2015 року був прийнятий з 20 жовтня 2015 року в ТОВ «ДСЛ Україна», на посаду водія навантажувача, 12 липня 2018 року був звільнений зі займаної посади ТОВ «ДСЛ Україна» на підставі наказу № 13 від 12.07.2018 року за ст. 38 КЗпП.

ОСОБА_2 наказом № 2 від 12.03.2016 року був прийнятий з 14.03.2016 року в ТОВ «ДСЛ Україна» на посаду водія навантажувача, 12 липня 2018 року був звільнений зі займаної посади ТОВ «ДСЛ Україна» на підставі наказу № 14 від 12.07.2018 року за ст. 38 КЗпП.

ОСОБА_3 наказом № 1 від 08.10.2015 року був прийнятий з 09.10.2015 року в ТОВ «ДСЛ Україна» на посаду комірника, 12 липня 2018 року був звільнений зі займаної посади ТОВ «ДСЛ Україна» на підставі наказу № 15 від 12.07.2018 року за ст. 38 КЗпП.

ОСОБА_4 наказом № 3 від 01.04.2015 року був прийнятий з 01.04.2015 року в ТОВ «ДСЛ Україна» на посаду комірника, 12 липня 2018 року був звільнений зі займаної посади ТОВ «ДСЛ Україна» на підставі наказу № 16 від 12.07.2018 року за ст. 38 КЗпП.

Згідно з довідкою від 9 жовтня 2018 року за № 1/1 заборгованість з виплати заробітної плати з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_1 складає 4879,88 грн, ОСОБА_2 - 4004,00 грн., ОСОБА_3 - 5145,08 грн., ОСОБА_4 - 6901,93 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що компенсація за невикористані дні відпустки при звільнені входить у структуру заробітної плати. При цьому, оскільки така компенсація входить у структуру заробітної плати, тому позивачі мають право звернутись до суду з позовом про стягнення належної їм заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Так, у відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стаття 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, а саме:

-основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (ч.1 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці»);

-додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (ч.2 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці»);

-інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.2 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці»).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Така правова позиція міститься в постанові ВСУ від 26.10.2016 р у цивільній справі № 6-1395цс16, на яку суд першої інстанції послався.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційній скарги про те, що позивачі помилково ототожнюють компенсацію за невикористану відпуску із структурою заробітної плати є помилковими та спростовуються вищевикладеним.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що на дату подання позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі від 12.11.2018 року, заборгованості зі сплати заробітної плати перед позивачами у відповідача не існувало, оскільки надані самим відповідачем Довідки від 09.10.2018 року за вхідними № 1/1, 2/1, 3/1, 4/1 (а.с. 22, 23, 24, 25) свідчать про протилежне.

Щодо посилання ТОВ «ДСЛ Україна» на пропуск позивачами тримісячного строку звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Оскільки, як встановлено судами, компенсація за невикористані дні відпустки при звільнені входить у структуру заробітної плати, тому позивачі мають право звернутись до суду з позовом про стягнення належної їм заробітної плати без обмеження будь-яким строком, що також підтверджено висновком Верховного Суду у постанові від 04.05.2018 року у справі №808/858/16.

Отже, посилання відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачами вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин доводи про необхідність застосування наслідків порушення строку звернення до суду визначеного положеннями ст.233 КЗпП до позовної заяви є необґрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводи щодо розміру компенсації в апеляційній скарзі відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЛ Україна» про стягнення заробітної плати - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.03.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда