ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4105/19 Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/818/1165/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.,

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Федорової О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за сплачені комунальні послуги,

встановив:

ОСОБА_2 03 липня 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про компенсацію сплачених житлово-комунальних послуг в розмірі 24025,50 грн, що складає 1/2 частину від сплаченого позивачем розміру житлово-комунальних послуг за період травень 2016 року - травень 2019 року.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться в сумісній частковій власності позивача - 4/6 квартири, відповідача - 1/6 квартири та ОСОБА_3 - 1/6 квартири, яка зареєстрована та проживає за іншою адресою. У вказаній квартирі зареєстровані позивач та відповідач.

Зазначає, що за останні 3 роки вона самостійно сплачує комунальні послуги, та за період з травня 2016 року по травень 2019 року нею сплачено комунальні послуги за електроенергію, вивіз сміття, квартплату, газопостачання, опалення, гаряче водопостачання в сумі 48051 грн. Відповідач жодних виплат за комунальні послуги не здійснював, добровільно компенсувати позивачу суму сплачених комунальних послуг не бажає.

У письмовому відзиві відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що йому належить лише 1/6 частини квартири, а також, що він весь вказаний в позові період надавав позивачу грошові кошти щомісяця на сплату комунальних послуг, оскільки вона є пенсіонером та не має достатньо коштів для утримання квартири та сплати комунальних платежів, а саме 50 відсотків від сум, зазначених у поданих позивачем квитанціях. Крім того, відповідач наголосив, що позивачу належить - 4/6 частини квартири, відповідачу - 1/6 частини квартири та ОСОБА_3 - 1/6 квартири, яка також є співвласником в спільній сумісній власності квартири, та вважав за необхідне залучити ОСОБА_3 до участі у справі.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій представник спростовує заперечення відповідача щодо необхідності врахування його долі в квартирі у нарахуванні розміру комунальних платежів, та стверджує, що споживачі за законом несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати комунальних послуг. Крім того, вказав на безпідставність посилання відповідача на недостатність коштів у позивача для сплати комунальних послуг, та надав в обґрунтування відповідні докази на підтвердження отримання позивачем пенсійних виплат та заробітної плати. Також зазначив, що відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження надання ним грошових коштів позивачу. Крім того, наголосив, що ОСОБА_3 не зареєстрована в квартирі та не є споживачем комунальних послуг за цією адресою.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму компенсації сплачених ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг в сумі 24025,50 грн, що складає 1/2 частину від сплаченого ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг за період з травня 2016 року по травень 2019 року, 768,40 грн витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взяті до уваги факти, на які посилається відповідач, а саме, чому він повинен сплачувати компенсації за уже сплачені ним комунальні послуги, та чому взагалі 1/2 часину, так як він користується тільки однією кімнатою та місцями загального користування, так як частина кімнат, які належать позивачу є недоступними. Висновок суду про недоведеність позиції відповідача є невірним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Так, за змістом статті 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» є нормативно-правовим актом, що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Згідно п. 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності «власність зобов`язує». Кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовим розглядом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 складається з 3-х кімнат житловою площею 50,4 кв.м. (кімната яка зазначена в технічному паспорті за N 8 площею 13,9 кв.м., кімната яка зазначена в технічному паспорті за № 7 площею 18,3 кв.м., кімната яка зазначена в технічному паспорті за № 6 площею 18,2 кв.м.), кухні площею 8,4 кв.м., вбиральні площею 1,6 кв.м, ванної кімнати площею 3,2 кв.м., коридору площею 9,3 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, співвласниками вказаної квартири є:

- позивач на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1996 реєстраційний № 8-96 -59179, договору купівлі-продажу частки квартири від 05.09.2018, свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 05.11.2012 реєстровий № 5-601, договору уточнення ідеальних часток в спільній сумісній власності на квартиру від 24.01.2018, якій належить 4/6 частини квартири;

- відповідач на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1996 реєстраційний № 8-96 -59179, договору уточнення ідеальних часток в спільній сумісній власності на квартиру від 24.01.2018, якому належить 1/6 частини квартири;

- ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1996 реєстраційний № 8-96-59179, договору уточнення ідеальних часток в спільній сумісній власності на квартиру від 24.01.2018, якій належить 1/6 частини квартири, та яка фактично не зареєстрована та не проживає у вказаній квартирі.

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 04.07.2019 в квартирі за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 23), які сумісно є споживачами комунальних послуг в цій квартирі.

Таким чином, лише сторони у справі були зареєстрованими користувачами комунальних послуг у заявлений у позові період. При цьому у справі відсутні докази про виділення у натурі квартири відповідно до їх ідеальних часток, або - про визначення порядку користування квартирою.

ОСОБА_1 як співвласник квартири фактично користується послугами з централізованого водопостачання та водовідведення, проте належним чином свої зобов`язання щодо оплати зазначений послуг не виконує, плату за спожиті послуги у повному обсязі не вносив і цих обставин він в суді апеляційної інстанції не спростував.

Таким чином у світлі обставин справи слід визнати неподільність предмета зобов`язання по сплаті комунальних платежів, які були сплачені позивачкою, що відповідно до згаданої норми ст. 541 ЦК України покладає на сторін справи, як мешканців квартири, які фактично нею спільно користуються, солідарний обов`язок по її утриманню.

Крім того, співвласник ОСОБА_3 не мешкала та не була зареєстрована у квартирі, на відміну від сторін у справі не була споживачем комунальних послуг за цією адресою, тому суд першої інстанції правильно відмовив у залученні її до розгляду справи.

Тому колегія суддів відхиляє наведені у скарзі з цього приводу доводи, за їх недоведеністю.

З відповіді начальника Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області Щербинського К. від 20.08.2019 №9324/119-59/01/14-204 вбачається , що ОСОБА_2 мешкає зі своїм сином ОСОБА_1 , невісткою - ОСОБА_4 та малолітньою онукою- ОСОБА_5 (а. с. 94). Однак за відсутності реєстрації постійного місця проживання за адресою вказаної квартири інших осіб, крім сторін у справі, колегія суддів не вважає цей лист належним і допустимим доказом факту постійного проживання інших осіб, а тому за відсутності нарахування на цих осіб, крім сторін у справі, комунальних платежів - колегія суддів не бере його до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи із заявою ОСОБА_1 про відмову від одержання послуг або із вимогами про розподіл (надання) особового рахунку відповідач до відповідних підприємств, які надають комунальні послуги, не звертався.

За таких обставин суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов до правильного висновку проте, що ОСОБА_2 , оплативши з травня 2016 року по травень 2019 року витрати за житлово-комунальні послуги, які обчислені з урахуванням зареєстрованого у жилому приміщенні відповідача, виконала солідарний обов`язок за ОСОБА_1 , який не сплачував за них. Отже, позивач має право вимагати стягнення половини вартості витрат, понесених нею на утримання майна з відповідача.

Згідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У зв`язку з цим, установивши, що відповідач самоусунувся від тягаря утримання майна, суд першої інстанції дійшов до законного і обґрунтованого висновку про стягнення з нього 1/2 частки понесених позивачем витрат на утримання нерухомого майна, яке спільно використовується сторонами.

На підставі досліджених судом першої інстанції засвідчених копій платіжних документів про сплату нею комунальних послуг (а. с. 10-21), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не виконує свої зобов`язання зі сплати комунальних послуг, чим допустив порушення виконання свого обв`язку оплати комунальних послуг, а тому позивач має право на стягнення з відповідача сплачених нею коштів за комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач перешкоджає відповідачу в користуванні всією квартирою не доведені, а тому не заслуговують на увагу.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції відповідно до згаданої норми ст. 89 ЦПК України належним чином надано оцінку доказів у їх сукупності, відповідно до ст. 263 ЦПК України на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права ухвалив обґрунтоване і законне рішення, що доводами скарги не спростовано.

Тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.