Справа № 161/9361/20
Провадження № 2/161/2596/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П.,

з участю секретаря судових засідань - Загоровської І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації Мельник В.М.,

представника відповідача Волинської обласної державної адміністрації Гарголи О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Позов обґрунтовує тим, що він віднесений до першої категорії як особа, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. В 1993 році він звернувся до Волинської обласної державної адміністрації з заявою про вирішення питання щодо переселення його та членів його сім`ї із зони радіоактивного забруднення. За результатами розгляду заяви 18 червня1993 року Волинською обласною державною адміністрацією направлено його та членів його сім`ї у Луцький район з правом одержання, будівництва або придбання житла і працевлаштування. Крім того, його було включено у список громадян, які відповідно до направлення переселяються з території, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Вказує, що він за власний рахунок збудував житло в с. Зміїнець Луцького району.

03 грудня 2013 року він звернувся із заявою до Луцької районної державної адміністрації з приводу відшкодування йому коштів на будівництво житлового будинку. За результатами заяви було проведено оцінку житлового будинку, визначено суму, яка підлягає відшкодуванню державою в розмірі 352 408 грн. та ініційовано звернення до департаменту соціальної політики про виділення коштів.

В подальшому, 24 грудня 2013 року Департаментом соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації бюджетне зобов`язання в сумі 352 408 гривень на виплату йому компенсації зареєстроване в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Волинській області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2018 року визнано неправомірною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації та департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації щодо не вжиття достатніх заходів, спрямованих на відшкодування ОСОБА_1 вартості самостійно збудованого житла в розмірі 352 408 грн. та зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію, департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації та головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області за рахунок коштів Міністерства соціальної політики виплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 352 408 грн. за самостійно придбане житло відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким зобов`язано Волинську ОДА та департамент соціального захисту населення Волинської ОДА відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн.

Виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року на теперішній час триває.

Зважаючи на те, що відповідачі вже понад 6 років не виконують взяті на себе зобов`язання в частині відшкодування йому коштів в сумі 352 408 гривень, позивач вважає, що він має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат в сумі 84 730,69 грн. та 3 % річних в розмірі 31 761,82 грн. Датою виникнення у відповідачів зобов`язання сплатити йому кошти позивач визначає 24 грудня 2013 року, тобто з дати формування бюджетного зобов`язання. З врахуванням строку позовної давності для розрахунку інфляційних витрат та трьох процентів річних позивач бере період з червня 2017 року по червень 2020 року.

З врахуванням наведеного та, покликаючись на ст.ст. 254, 533-535, 257, 258, 625 ЦК України, позивач просить стягнути з Волинської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної адміністрації на свою користь кошти в сумі 116 492,51 грн, з яких: 84 730,69 грн інфляційні нарахування, 31 761,82 грн 3 % річних.

Ухвалою від 16 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної адміністрації зазначає про невизнання позову, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними з наступних підстав. Відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 23 листопада 2011 року №1198, витрати на відшкодування вартості самостійно збудованого житла громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюються в порядку програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка впродовж 2014 2020 років не фінансувалась. З метою виконання судового рішення та недопущення порушень вимог бюджетного законодавства Департамент звертався до КМУ та Міністерства соціальної політики України з проханням виділення коштів, необхідних для відшкодування позивачу витрат в сумі 352 408 грн. Однак, в такому клопотанні їм було відмовлено. За таких обставин Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної адміністрації не виплачує належні позивачу кошти з поважних причин, які не залежать від їхньої волі. Вимога позивача про стягнення інфляційних нарахувань та 3 відсотків річних є незаконною та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки в цьому випадку відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та Департаментом соціального захисту населення Волинської обласної адміністрації, як суб`єктом владних повноважень. Департамент є може бути боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні 625 ЦК України.

Відповідач Волинська обласна державна адміністрація також подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає про безпідставність позову з огляду на таке. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправними бездіяльності відповідачів, оскільки судом встановлено, що Волинська ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА вживали залежних від них заходів для виплати заборгованості, проте таку заборгованість не було погашено з незалежних від них причин. Вважає, що існуюча перед позивачем заборгованість в сумі 352 408 грн. як відшкодування за самостійно збудоване житло відповідно до положень ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не є грошовим зобов`язанням в розумінні положень Цивільного кодексу України, ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягає до застосування в цих правовідносинах. На підставі наведеного представник Волинської ОДА просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації Мельник В.М. в судовому засіданні позов заперечила з підстав, які наведені у відзивах на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача Волинської обласної державної адміністрації Гаргола О.А. в судовому засіданні позов заперечив, просить в його задоволенні відмовити за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст.12 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач віднесений до першої категорії, як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В 1993 році він звернувся до Волинської ОДА із заявою про вирішення питання щодо переселення його та членів його сім`ї із зони радіоактивного забруднення.

За результатами розгляду його заяви, відповідно до статті 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядку Кабінету Міністрів України від 16 грудня 1992 року за № 706, згідно з направленням Волинської ОДА від 18.06.1993 ВЛ № 391 ОСОБА_1 , у складі сім`ї із чотирьох осіб, переселився із зони гарантованого добровільного відселення з с. Зміїнець Луцького району Волинської області та йому було надано право на одержання, будівництво або придбання житла в Луцькому районі Волинської області.

Позивач збудував житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

03.12.2013 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Луцької районної державної адміністрації щодо вирішення питання про відшкодування коштів, затрачених ним на будівництво житлового будинку.

Вищевказані обставини були встановлені судом в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року в справі а позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Цією постановою рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію та Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в частині вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними бездіяльності відповідачів, суд виходив з того, що Волинська ОДА та Департамент соціального захисту населення Волинської ОДА вживали залежних від них заходів для виплати заборгованості, проте таку заборгованість не було погашено з незалежних від них причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує, що рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року наразі не виконане, кошти в сумі 352 408 грн. йому відповідачі не відшкодували, а тому вважає, що він має право на стягнення з відповідачів інфляційних втрат в сумі 84 730,69 грн. та 3 % річних в розмірі 31 761,82 грн.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється за рахунок бюджетних коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України.

Відповідно до ст. 21 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам коштів.

Згідно частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно з частиною другою статті 95 Конституції України виключно Законом України «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави на загальні суспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Таким чином, вирішення питання про відшкодування позивачу витрат в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» можливе при достатньому виділенні коштів з Державного бюджету України на фінансування державної програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Як видно із матеріалів справи та пояснень представників відповідачів, Департамент соцзахисту та Волинська ОДА вживали заходи для погашення бюджетної заборгованості по виплаті коштів ОСОБА_1 , звертаючись до Міністерства соціальної політики України, як головного розпорядника коштів, до Прем`єр-міністра та КМУ стосовно сприяння у виділенні коштів, щодо відновлення фінансування бюджетної програми, що передбачає забезпечення житлом пільгових категорій громадян, зокрема, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи; зареєстрували заборгованість за бюджетною програмою «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» тощо, проте кошти їм виділено не було.

Відмову у відшкодуванні коштів з призначенням «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Міністерство соціальної політики України мотивує тим, що питання надання соціальних гарантів громадянам має вирішувати комплексно з урахуванням фінансових можливостей держави та забезпечення своєчасним і в повному обсязі фінансуванням уже прийнятих рішень щодо соціального захисту населення.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з червня 2017 року по червень 2020 року за невиконання зобов`язання щодо здійснення виплат з відшкодування вартості збудованого позивачем житла.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що відповідачі вживали відповідних заходів для здійснення виплати заборгованих позивачу коштів, суму боргу ОСОБА_1 не виплачено з незалежних від них причин, рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року встановлено відсутність протиправної бездіяльності відповідачів, кошти на забезпечення реалізації програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» багато років поспіль не виділяються, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до вказаного грошового зобов`язання ст. 625 ЦК України.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, які зазначені у постанові від 27 вересня 2019 року (справа 295/12539/16-ц), де предметом розгляду були подібні правовідносини.

З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук