Провадження№ 2/760/3180/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
/ про відмову в відкритті провадження в справі/

17 вересня 2020 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Усатова І.А, розглянувши позовну заяву військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна,-
В С Т А Н О В И В:
12 квітня 2020 року на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна.
Як вбачається із поданого позову позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 майнову шкоду, безпідставно набуте майно у сумі 3451,20 грн. 20 коп.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу 15.04.2019 розподілено та передано в провадження головуючій судді Солом`янського районного суду міста Києва Усатовій Ірині Анатоліївні.
У відкритті провадження в справі має бути відмовлено, виходячи з наступного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким чинний Цивільний процесуальний кодекс викладено у новій редакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 цього Закону порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 15 Закону України Про Збройні Сили України визначає, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з пунктом 3 частини 1, частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу-для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відшкодування безпідставно набутого грошового забезпечення, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 17 КАС України (статті 19 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року), якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Аналогічний висновок зроблено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших постановах, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Позивачем вказано, що Громадянин ОСОБА_1 30 жовтня 2014 року був призваний до Збройних Сил України по мобілізації.
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 жовтня 2014 року № 139 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду командира взводу технічного забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 .
Разом з тим, 12 січня 2015 року лейтенант ОСОБА_1 самовільно залишив місце проходження військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23 лютого 2015 року № 974 виплата грошового забезпечення лейтенанту ОСОБА_1 призупинена з 12 січня 2015 року.
23 лютого 2015 року наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 974 лейтенанта ОСОБА_1 оголошено безпідставно відсутнім та призупинено виплату йому грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини (12 січня 2015 року).
Разом з тим, починаючи з 11 дня самовільного залишення частини (21 січня 2015 року) і до дня видання наказу командиром військової частини НОМЕР_1 про призупинення виплати грошового забезпечення (23 лютого 2015 року) лейтенант ОСОБА_1 отримав грошове забезпечення розмір якого складає 3451,20 гривень.
Наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24 лютого 2017 року №43 лейтенанта ОСОБА_1 виключено із списку особового складу частини.
З огляду на викладене, предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача безпідставно набутого грошового забезпечення, отриманого ним за час проходження військової служби.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».
Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, і справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Враховуючи викладене, в відкритті провадження має бути відмовлено.
Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя -
У Х В А Л И В :
У відкритті провадження в цивільній справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна відмовити.
Роз`яснити позивачу право на звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: