Дата документу 23.09.2020 Справа № 326/981/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 326/981/19Головуючий у 1-й інстанції Каряка Д.О. Повний текст рішення складено 30.01.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/1570/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 340313,21 грн., що в доларовому еквіваленті становить 13000,00 доларів США, а також судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 24.08.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, та відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 13000,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.07.2019 становить 340313,21 грн., з зобов`язанням повернення до 30.09.2018. Проте, в установлений договором строк та до теперішнього часу відповідач не повернув суму позики.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Стріжакову Т.В. (а.с. 13).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 19) відкрито провадження у цій справі.

В автоматизованому порядку суддею Каряка Д.О. замінено суддю Стріжакову Т.В. у зв`язку із звільненням з посади останньої (а.с. 51).

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року (а.с. 87-90) позовну заяву ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в сумі 340313,21 грн., судові витрати в розмірі 3403,13 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 105-114) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути судові витрати з позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 116).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 14 квітня 2020 року (а.с. 124), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 126), з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 136-162).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 червня 2020 року, не відбувся та був відкладений в порядку задоволення першого клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про його відкладення (а.с. 163-164) через карантин в Україні у зв`язку із епідемією корона вірусу, з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 06 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року включно (а.с. 182-183).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, якій набрав чинності з 02 квітня 2020 року та був чинним до 16.07.2020 року включно, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційному суду заперечення на відзив (а.с. 170-179).

Позивач ОСОБА_3 подала апеляційному суду заперечення на заперечення на відзив подані відповідачем ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 184-209).

У судове засідання 23 вересня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 169, 180-181) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційому суду не подавали, окрім представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який повторно подав клопотання про відкладення розгляду цієї справи (а.с. 210) на цей раз через його відрядження, при цьому до свого клопотання не надавши взагалі будь-яких доказів останнього.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувавсяст. 526, 530, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 9, 10, 12, 18, 141, 263-265, 353, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 24.08.2018 ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_3 позику в сумі 13000,00 доларів США, яку зобов`язався повернути до 30.09.2018, про що написав розписку, яка підписана ним (копія а.с. 6, оригінал якої знаходиться у позивача та був наданий суду першої інстанції для огляду позивачем).

Згідно із висновком спеціаліста № 98Єс від 07.09.2018 ОСОБА_1 було спричинено не менш ніж одного удару травматичного впливу в ділянку обличчя (а.с. 35).

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є чоловіком позивачки, в кінці серпня 2018 року він був присутнім при передачі його дружиною ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 13000,00 доларів США ОСОБА_1 , про що він написав розписку на терасі їх будинку.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сином позивачки, надав аналогічні пояснення свідка ОСОБА_5 , та підтвердив, що він був присутній, коли його мати ОСОБА_3 передавала грошові кошти ОСОБА_1 , про що він написав розписку на терасі їх будинку.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що в кінці серпня 2018 року він їхав на машині та побачив між селами Дмитрівка та Новопавлівка, на дорозі спілкувались позивачка та відповідач.

Факт того, що розписка була написана ОСОБА_1 власноруч, відповідачем у суді першої інстанції не оспорювалось (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно із ст. 533 ч. 2 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов`язання грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В Листі Верховного Суду України від 01.03.2015 «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 року зазначено: «Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».

Вищевказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

П. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановлено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземною валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Позивачем еквівалент суми боргу був врахований за офіційним курсом іноземних валют Національного Банку України на день складання позовної заяви - 01.07.2019. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 24.08.2018 відповідач написав розписку про отримання від позивача позики в сумі 13000,00 доларів США, яку він зобов`язується повернути до 30.09.2018. В тексті розписки містяться як відомості про отримання грошових коштів, так і обов`язок їх повернути у визначений строк, то він правильно вважав доведеним факт отримання коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_3 та укладення договору позики.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв до уваги доводи відповідача на те, що розписку про отримання грошових коштів він написав під примусом з боку позивача та її синів, оскільки цей факт не знайшов свого підтвердження у суді.

Відповідач на час розгляду справи не скористався і своїм правом оспорювання договору позики в судовому порядку на підставі ст. 231 ЦК України або іншій підставі, передбаченої ЦК України.

За таких обставин, враховуючи визначену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, суд першої інстанції правильно встановив, що у нього немає підстав вважати договір позики недійсним або неукладеним.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, сума позики ним досі не повернута, в суді першої інстанції належними, допустимими доказами зі сторони відповідача не доведено, що він підписував розписку про надання позики під примусом, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту, є підстави для задоволення позову позивача у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино вірною та правильною.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження № 0000504 від 10.09.2018 року за заявою ОСОБА_1 про обставини, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 ч. 2 КК України (а.с.110), доданий стороною відповідача до апеляційної скарги останнього у цій справі, може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 367 ч. 3 ЦПК України, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 Ц`ПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Проте, сам по собі цей витяг нічого не підтверджує і не спростовує у цій справі, як й висновок спеціаліста № 98/с від 07.09.2018 року про наявність у відповідача тілесних ушкоджень (а.с. 35), який був предметом дослідження у цій справі у суді першої інстанції, та якому надана оцінка судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.

Оскільки, в силу вимог ст. 82 ч. 6 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності…, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала … суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Покази свідків у цій справі є лише додатковими доказами в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Оскільки, належним, допустимим доказом позову позивача у цій справі є саме письмовий доказ - вищезазначена розписка відповідача від 24.08.2018 року (а.с. 6), яка стороною відповідача належними допустимими доказами у суді не спростована.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.09.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.