РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №348/19/20

23 вересня 2020 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Боєчко О.Р.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 16.10.1987, власником житлового будинку АДРЕСА_1 , був його батько ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер, про що виконкомом Назавизівської сільської ради було видано свідоцтво про смерть.

05.10.2012 він звернувся з заявою до державного нотаріуса про отримання спадщини за заповітом.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.12.2019 він є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна після смерті батька ОСОБА_4 , а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 .

З 18.11.1999 він та відповідачка ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду від 30.01.2014.

При цьому 13.12.2001 відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Однак з 14.02.2014 і включно по даний час відповідачка ОСОБА_3 за зазначеною адресою не проживала і не проживає.

Крім того відповідачка не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті. Реєстрація відповідачки у вказаному будинку порушує його права позивача та законні інтереси як власника, оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном.

Він неодноразово звертався до відповідачки з проханням, щоб остання знялася з реєстрації. У відповідь відповідачка вказала, що зробить це в кінці весни 2020.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин.

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав, зазначених в позові. Просив суд позов задоволити та постановити рішення, яким визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 , та належать позивачу на праві приватної власності. Також просив стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати по справі. Не заперечив щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про причини неявки відповідачка не повідомила, заяви про слухання справи у її відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.01.2020 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який він прийняв у спадок після смерті його батька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.12.2019 № 767, виданим в.о. державного нотаріуса Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Воташеком І.І., на підставі заповіту, посвідченого секретарем Назавизівської сільської ради 28.03.2012 № 7, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.12.2019 (а.с. 5-6).

Відповідачка ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_6 , які перебвали в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1999. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.01.2014 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с. 10).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_2 Назавизівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області від 25.11.2019 № 1501, за адресою АДРЕСА_1 , крім позивача зареєстровані: мати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11).

Згідно виписки з погосподарської книги № 7, виданої Назавизівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області 25.11.2019 за № 02-17/1503 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , але проживає в с. Мирне (а.с. 12).

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Назавизівської сільської ради 25.11.2019 за № 1502, колишня дружина заявника ОСОБА_3 з 14.02.2014 проживає в с. Мирне, однак зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права:

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдиниі основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означаєправо особи на безперешкодне користування своїм майномтазакріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК Українипередбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вонипостійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки ОСОБА_3 до будинку позивача, то факт припинення між ними сімейних відносин, тягне за собою припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Отже, судом встановлено, що позивач є власником майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , і в силу ст. 391 ЦК України як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач ОСОБА_3 після розлучення з позивачем втратила статус члена сім`ї.

Судом встановлено, що відповідач за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає протягом тривалого часу без поважних причин, сторони не пов`язані спільним побутом, відповідач особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі її відсутності за місцем реєстрації понад один рік.

Вказані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Таким чином суд дійшов висновку, що право відповідача ОСОБА_3 на користування чужим майном (будинковолодінням за адресою АДРЕСА_1 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Висновки суду.

Враховуючи, що позивач є власником житлового будинку і, як власник цього майна, надавав право відповідачу користуватись ним. Наразі відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, відповідач за зареєстрованим місцем не проживає протягом тривалого часу без поважних причин, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим будинком з з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову судові витрати підлягають стягненню відповідача на користь позивача: зокрема 768 грн. 40 коп. Судового збору та 1500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу згідно квитанцій № ПН829825 від 24.12.2019, та № 44/2019 від 25.11.2019 (а.с. 3, 59), а всього 2268 грн. 40 коп.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 383, 391, 395, 401, 402, 404, 405, 406 ЦПК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовільнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 ,на користь ОСОБА_2 2268 грн. 40 коп. (дві тисячі двісті шістдесят вісім гривень сорок копійок) сплачених судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 02.10.2020