Номер провадження 2/754/572/20
Справа №754/718/19
28 лютого 2020 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді Зотько Т.А.
за участю секретарів судового засідання Плясунової О.В., Ковальової В.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника 3-особи: Фесенко Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, -
В січні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 17.04.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було зареєстровано шлюб, який надалі рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2018, було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказує, що останні роки сімейного життя відповідач влаштовував чисельні сварки, застосовував насильство до позивачки, що стало приводом для шести звернень до правоохоронних органів. В процесі розірвання шлюбу відповідач фактично переїхав проживати за адресою своєї попередньої реєстрації, а саме до АДРЕСА_1 . При переїзді відповідач влаштував чергову сварку та без згоди позивача забрав старшу дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з ним. Спочатку позивач вважала, що відповідач забрав сина на літні канікули, а в подальшому емоції пов`язані з розірванням шлюбу вщухнуть і до початку навчального року відповідач поверне дитину додому, однак відповідач, як виявилось не збирався цього робити, а навпаки забрав документи сина зі школи для влаштування його в школу за своїм місцем проживання, з чим позивачка була категорично незгодна, про що писала відповідну заяву директору школи. На сьогодні спілкуватись із сином відповідач дозволяє тільки в його присутності. На прохання позивачки повернути їй сина відповідач категорично відмовляється. Позивачка зверталась у місцеві органи служби у справах дітей із заявою про вказані дії відповідача. Розпорядженням Погребищенської районної державної адміністрації від 31.10.2018 було визначено участь позивачки у вихованні сина. Крім того, за допомогою даної служби позивач змогла дізнатись новий номер телефону сина і тепер має змогу дзвонити йому. Крім старшого сина, сторони по справі мають молодшу доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак до доньки відповідач не проявляє інтересу, не цікавиться її справами та не допомагає. Позивачка категорично не погоджується з таким порядком місця проживання дітей та участі батьків у їх вихованні та вважає, що це не відповідає інтересам дітей. Позивач має постійну роботу та стабільний заробіток, що дозволяє забезпечити дітей всім необхідним для їх належного розвитку та утримання, а відтак просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме разом з нею.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.02.2020, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Службу у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2019 року було закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, крім того зазначали, що не заперечують щодо заочного розгляду справи з постановленням по справі заочного рішення у відсутності відповідача.
Представники Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Терещенко О.О., ОСОБА_6 , в суді заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Надаючи пояснення посилались на висновок, що наданий Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, щодо визначення місця проживання дитини. При цьому зазначили, що категорично не згодні з наданим висновком Служби у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, оскільки вважають, що дітей сторін у справі розлучати не можна, виходячи з їх прив`язаності один до одного, яку вони безпосередньо спостерігали під час засідання комісії 04.07.2019.
В судове засідання представник Служби у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, в ході розгляду справи надали суду Висновок комісії та подавали заяву, згідно якої просили здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника.
Відповідач та його представник - адвокат Родіна О.В. в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні про вручення поштової кореспонденції суду.
Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та його представника на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі.
При цьому, приймаючи рішення про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, суд виходив з тих обставин, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, а також відповідачем подавались чисельні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю його адвоката в інших судових процесах. Разом з тим, вимога суду про надання відповідних підтверджуючих документів виконанна не була, в тому числі до поданої через канцелярію суду заяви від 28.02.2020 про відкладення розгляду справи, відповідачем не додано будь-якого доказу на підтвердження викладеного в заяві про поважність причин чергової неявки його представника, що суд розцінює, як зловживання сторони відповідача своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та уникнення вирішення спору по суті заявлених вимог.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд вказаної справи судом у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, представників Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, показання допитаної в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Згідно з вимогами статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому 17.04.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м.Києві шлюбі, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2018 року (а.с.12, 13-14).
Від шлюбу сторони по справі мають двох спільних неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.10, 11).
Згідно з заявленими позовними вимогами, ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати їм все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дітей.
Відповідачем зустрічних позовних вимог заявлено не було.
Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Як встановлено судом під час розгляду справи, сторони по справі з моменту розлучення разом не проживають, при цьому неповнолітня ОСОБА_4 постійно проживає разом з матір`ю, а неповнолітнього ОСОБА_5 відповідач під час свого переїзду та сварки з позивачем, без її згоди забрав проживати з собою.
Згідно матеріалів справи, позивачка володіє на праві власності квартирою АДРЕСА_2 . Позивачка зареєстрована та фактично проживає в даній квартирі разом зі своєю малолітньої дочкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В квартирі створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей.
Відповідач ОСОБА_3 , разом з малолітнім сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також зареєстровані за вищевказаною адресою, проте фактично проживають по АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що позивачка має постійну роботу та стабільний заробіток, що дозволяє забезпечити дітей всім необхідним для їх належного розвитку та утримання.
Згідно характеристики, наданої Директором Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді зазначено, що ОСОБА_1 , за час роботи зарекомендувала себе як компетентний та відповідальний спеціаліст. В спілкуванні з клієнтами та колегами ввічлива, має спокійний характер, товариська, та емпатійна. Бере активну участь в соціокультурних заходах Центру, виявляє ініціативність та організованість в роботі. Дисциплінована, відповідальна, добропорядна, користується повагою серед колег та клієнтів (а.с.16).
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 , без згоди позивачки забрав документи зі школи у м. Києві, де навчався малолітній ОСОБА_10 та перевів його до Бухнівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Погребищенської районної ради у Вінницькій обл., таким чином одноосібно змінивши місце проживання дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5.
Згідно з Висновком Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, на яку покладені повноваження Служби у справах дітей від 11.03.2019 № 03-9/147, про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, зазначено наступне: 05.03.2019 проведено обстеження умов проживання дитини в сім`ї батька - ОСОБА_3 . Встановлено, що для виховання та розвитку дитини створені відповідні умови: є окрема облаштована кімната, місце для приготування уроків, місце для особистого простору, наявні розвиваючі ігри, книги музичний центр, ноутбук. Хлопчик забезпечений одягом по сезону. Умови проживання задовільні, речі упорядковано, в кімнатах чисто. В сім`ї приділяється належна увага вихованню дитини. Розпорядженням голови Погребищенської райдержадміністрації від 31.10.2018 № 325 визначено участь матері - ОСОБА_1 , у вихованні сина ОСОБА_9 , в тому числі забирати дитину на вихідні дні та дні шкільних канікул за місцем свого проживання, враховуючи стан здоров`я та бажання дитини. Під час розмови працівника служби з дитиною, в присутності класного керівника, ОСОБА_10 сказав, що хоче спілкуватись з матір`ю та сестрою, підтримувати родинні стосунки, але проживати з мамою в м. Києві, без батька відмовляється. На підставі викладеного, з метою захисту прав малолітньої дитини служба у справах дітей вважає за недоцільне визначення місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.81).
Відповідно до характеристики - відгуку дошкільного навчального закладу (ясла -садок) № 770, який відвідує малолітня ОСОБА_13 , до садочку Ангеліну приводила і забирала тільки мама. Батько в дитячому садочку не з`являвся. На свята, які проходили в садочку та на батьківські збори приходила лише мама.
Згідно з Висновком Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування від 09.07.2019 № 102/03/37-53-80, про визначення місця проживання дитини, зазначено, що 04.07.2019 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації були присутні батьки та діти. Діти дуже зраділи зустрічі один з одним, міцно обіймались. З їх слів вони дуже сумують один без одного, бачаться рідко. Батько дітей, ОСОБА_3 , заперечував щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю. Мати дітей, ОСОБА_1 , бажає, щоб діти проживали разом з нею. Комісія з питань захисту прав дитини не вбачає підстав для розлучення малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , та не вбачає підстав щодо розділення дітей між собою, а відтак Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , та заперечує, щодо розділення дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між собою, на підставі одноголосного рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 04.07.2019 року № 11) (а.с.87-90).
Згідно інформації наданої з Деснянського УП ГУНП у м. Києві, вбачається що в ході здійсненої перевірки в період часу з 01.01.2017 по 22.08.2018 в Управлінні поліції зареєстровано шість звернень гр. ОСОБА_1 , щодо неправомірних дій за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема повідомлення за телефоном служби «102» про конфлікт з чоловіком, заява про те, що чоловік самовільно забрав спільного неповнолітнього сина, повідомлення за телефоном служби «102» про те, що п`яний чоловік буянив і вигнав на вулицю заявницю з дитиною 5 років та не впускав їх додому, тощо (а.с.17).
Суду було надано висновок експертного дослідження № 043-284-2019 від 12.03.2019, здійсненого на замовлення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою визначити наявність та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень. Згідно обставин справи викладених у висновку зі слів 07.03.2019 приблизно о 15.00 ОСОБА_3 , хапав за руки, комір одягу, штовхав, в результаті чого впала на землю на коліна. ОСОБА_3 наніс удар рукою по лівій руці (в руках тримав якийсь предмет). По медичну допомогу не зверталась. За результатами при проведенні судово-медичного обстеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявлені ушкодження: садно на фоні синця - на передній поверхні лівого колінного суглобу з переходом у верхню третину гомілки; садна на тильній поверхні дистальної фаланги 1-го пальця лівої кисті ділянці основи нігтьового ложе, на передній поверхні шиї у верхній третині по центру та справа. Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворились від дій тупого (тупих) предмету (предметів), за давністю можуть відповідати вказаному терміну, тобто 07.03.2019 та відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.117-118).
Як вбачається з розпорядження Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, було визначено участь позивачки ОСОБА_1 у вихованні дитини - ОСОБА_11 , в тому числі забирати дитину на вихідні дні та дні шкільних канікул за місцем свого проживання в м.Києві, враховуючи стан здоров`я та бажання дитини.
Як зазначили суду позивачка та її представник, відповідач вказане розпорядження не виконує, перешкоджає ОСОБА_1 приймати участь у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином.
В судовому засіданні також була допитана в якості свідка ОСОБА_14 , яка показала, що виховувала позивачку, як прийомну дитину. Відповідач дуже ревнував позивачку, не дозволяв їй бачитись з друзями та близькими. Юля часто дзвонила серед ночі та прохала про допомогу, оскільки її чоловік часто влаштовував сварки та бійки, при цьому не соромився, що свідками є діти, особливо агресивно ОСОБА_15 став себе поводити після повернення з АТО. На свято, присвячене 8 березня вони разом з позивачкою поїхали до школи за місцем проживання відповідача, щоб побачитись з дитиною, проте свято закінчилось бійкою, оскільки коли ОСОБА_16 підійшла до сина, відповідач її штовхнув і вона впала та збила коліна, були нанесені побої. Після чого він почав погрожувати, і вони викликали поліцію. Свідок зазначила, що неповнолітній син сторін боїться батька і виконує всі його вказівки. Наразі позивачка сама не їздить до сина, оскільки відповідач постійно у присутності дітей влаштовує сварки та бійки, погрожував вбивством позивачці. Крім того, свідок показала, що до другої дитини - доньки ОСОБА_17 , відповідач жодного інтересу не проявляє, цікавиться тільки сином та забороняє йому спілкуватись з матір`ю.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.
Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року, було встановлено порушення Україною статті 8 Декларації, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися вкрай складні та конфліктні відносини, що призвело до виникнення чисельних сварок та застосування з боку відповідача фізичного насильства по відношенню до позивачки, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами.
Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися між собою щодо визначення місця проживання безпосередньо неповнолітнього сина, а також щодо участі кожного з них у вихованні обох неповнолітніх дітей, що змусило позивачку звернутися до суду.
Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про дітей.
Разом з тим, суд, оцінюючи зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дітей на даний час необхідно, виходячи в першу чергу з прив`язаності їх один до одного та бажання спілкуватись, а також враховуючи їх вік та потреби у повсякденному житті.
Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток неповнолітніх дітей, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з позивачкою може зашкодити їх інтересам, в ході розгляду справи не здобуто.
Крім того, на переконання суду, малолітні діти потребують перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі найкращим інтересам дітей відповідатиме їх постійне проживання саме разом із матір`ю, зважаючи на те, що проживання спільних неповнолітніх дітей разом із позивачкою в повному обсязі відповідає їх інтересам, позивачка має можливість забезпечити дітям всі належні умови проживання та повною мірою займатись їх вихованням.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх матір`ю ОСОБА_1 , максимально відповідає їх інтересам, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню судом у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 768, 40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 160, 161 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 141, 258, 265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх матір`ю ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.
Суддя: