Номер провадження 2/754/34/20
Справа №754/9591/18
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Кухарської Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, про припинення права на частку власності у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом, який було уточнено під час розгляду справи, про припинення права на частку власності у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 належить 4/36 частин квартири, ОСОБА_6 належить 11/36 частин квартири, ОСОБА_7 належить 4/36 частин квартири. Інші 17/36 частин квартири належали ОСОБА_8 , який на підставі договору дарування подарував належну йому частку квартири відповідачу ОСОБА_3 .

Як зазначають позивачі, вони є членами однієї родини, зареєстровані та постійно проживають у спірній квартирі, несуть всі витрати по її утриманню та сплачують комунальні послуги за квартиру. Відповідач житлом забезпечена, має у власності частку іншої квартири, у спірній квартирі ніколи не проживала, витрат по утриманню квартири не несе, а спільне проживання та користування спірною квартирою є неможливим внаслідок конфліктних стосунків, що склались між сторонами.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в позасудовому порядку спір вирішити не вдається, позивачі просять задовольнити їх вимоги та припинити право власності відповідача на спірну частку квартири, стягнувши з них вартість цієї частки, визначивши її відповідно до висновку експерта № 5964/18-42 від 17.05.2018 року, в розмірі по 145 318,67 грн., а також судові витрати.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 27.07.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

09.10.2018 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_8 - ОСОБА_4 на позовну заяву.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.10.2018 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_8 на належного - ОСОБА_3

10.12.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позову, вказуючи на те, що належна відповідачу частина квартири не є незначною, а спірна квартира є зареєстрованим місцем проживання відповідача. Крім того, представник відповідача вважає, що наведена позивачами оцінка вартості квартири є заниженою. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

20.02.2019 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції, в якій уточнено обставини позову та коло позивачів з урахуванням укладення 05.12.2018 року договору дарування 1/12 частини квартири малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.03.2019 року позовну заяву в новій редакції прийнято до розгляду.

25.03.2019 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог з урахуванням висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи № 210/19-42 від 19.03.2019 року, відповідно до якої позивачами було уточнено розмір компенсації, що належить стягнути з них на користь відповідача - в розмірі 149 033,33 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.04.2019 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.04.2019 року витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» довідку про те, хто є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , на підставі якого правовстановлюючого документу, ким та коли виданого.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.05.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 17/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 14.05.2019 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід головуючого.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.05.2019 року поновлено провадження після відмови в задоволенні заяви про відвід головуючого.

24.05.2019 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_4 проти заяви про уточнення позовних вимог та клопотань позивачів.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.05.2019 року призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу та зупинено провадження у справі до проведення цієї експертизи.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києв від 26.07.2019 року поновлено провадження у справі після повернення матеріалів справи до суду без виконання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2019 року відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з наведених підстав і обставин та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене у відзиві на позов та запереченнях на уточнену позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову. Також, відповідач зауважила, що заперечує проти задоволення позову і з тієї підстави, що розміру компенсації, визначеної позивачами, їй недостатньо, щоб придбати інше житло.

Представник третьої особи Кухарська Ю.М. в судовому засіданні просила винести рішення з урахуванням інтересів малолітніх дітей.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, ретельно з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, дійшов до наступного.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Статтями 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, у відповідності до ст.4 ЦПК України, кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін, а саме:

ОСОБА_1 належать 4/36 частин квартири на підставі договору дарування від 27.09.2015 року;

ОСОБА_6 належать 2/9 частин квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року;

малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/12 частина квартири згідно договору дарування частини квартири від 05.12.2018 року;

ОСОБА_7 належать 4/36 частин квартири на підставі договору дарування від 14.03.2014 року;

ОСОБА_3 належать 17/36 частин квартири на підставі договору дарування від 05.09.2018 року (а.с.9, 10, 11, 12, 82, 83, 141, 161, 162-163 т.1).

Згідно технічного паспорту на квартиру, її загальна площа становить 64,9 кв.м., житлова площа становить 38,3 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат, площею 17,5 кв.м., 8, 4 кв.м, 12,4 кв.м., двох лоджій, площею 1,9 кв.м., кухні, площею 7,6 кв.м., вбиральні, площею 1,0 кв.м, ванної кімнати, площею 2,6 кв.м., коридору, площею 10,6 кв.м., комори, площею 1 кв.м.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилаються на неможливість спільного володіння і користування вказаною квартирою, а також на те, що відповідач має на праві власності інше житлове приміщення, що не призведе до завдання істотної шкоди її інтересам, а тому просять припинити право власності відповідача на спірну частину квартири. Окрім того, вказують на той факт, що відповідач ніколи не проживала у спірній квартирі, не брала та не бере участі у її утриманні, а спільне проживання є неможливим через конфліктні стосунки.

Суд приймає до уваги доводи позивачів, з огляду на наступне.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України (далі по тексту - ЦК України), співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» п. 49).

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, під час судового розгляду встановлено, що дійсно частка відповідача у спірній квартирі не є незначною. Однак, наданими доказами доведено, і даний факт визнано сторонами в судовому засіданні, що позивачі тривалий час проживають та користуються спірним майном, іншого нерухомого майна на праві власності не мають, а спірна частка квартири не може бути виділена в натурі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, і це також підтвердили під час судового розгляду обидві сторони, між позивачами та відповідачем існують стійкі тривалі конфліктні відносини, що робить неможливим спільне проживання сторін в одній квартирі та досягнення будь-якої згоди щодо користування нею.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача та її представника проти позову з посиланням на те, що відповідач не має іншого житла на праві власності (а.с.157 т.1), оскільки дані твердження спростовані копією свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2007 року, відповідно до якого відповідачу на праві власності належить ј частина квартири АДРЕСА_2 (а.с.37 т.2). Суд критично ставиться і до заперечень відповідача про те, що спірне житло є її та її дитини зареєстрованим місцем проживання, оскільки вказана реєстрація відбулась під час розгляду справи, що може свідчити про її штучність.

Крім того, заперечення відповідача проти позову в цій частині не дають підстав вважати, що спірне житло є її єдиним місцем проживання, оскільки під час розгляду відповідачем визнано той факт, що в спірній квартирі вона ніколи не проживала. Відповідачем не надано і доказів того, що в квартирі АДРЕСА_2 , у якій їй належить частка, вона не може проживати. Також, слід зауважити, що відсутні докази того, що відповідач вживала будь-яких заходів для вселення у спірну квартиру, зокрема, з будь-якими заявами про усунення перешкод у користуванні власністю та/або з позовами до суду з цього приводу вона не зверталась. Порушення прав малолітньої дитини відповідача в даному випадку також не вбачається з вищенаведених підстав.

Вищевикладені обставини в їх сукупності свідчать про те, що з огляду на наявність у відповідача на праві власності іншого нерухомого майна та постійного місця проживання, де вона з членами сім`ї фактично проживають, припинення права власності на спірну частку квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім`ї, в той час як позивачі іншого нерухомого майна на праві власності не мають і бажають використовувати його для власного проживання, тоді як відповідач ніколи в квартирі не проживала та не користувалась нею, а спільне володіння і користування майном є неможливим.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість припинення права власності відповідача на частку у спільному майні та визнання права власності із стягненням з позивачів на користь відповідача ринкової вартості належної їй частки. Інші доводи відповідача та її представника висновки суду не спростовують та підстав для відмови у позові не дають.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. Рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Згідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 210/19-42 від 19.03.2019 року, ринкова (дійсна) вартість квартири АДРЕСА_1 становить - 946 800,00 грн. (а.с.228-243 т.1).

Суд приймає вказаний висновок, як належний та допустимий доказ.

Заперечуючи проти позову, відповідач та її представник надали висновок експертного дослідження № 734/05/2019 від 20.05.2019 року, відповідно до якого дійсна вартість спірної квартири становить 1 073 900,00 грн. (а.с.66-97 т.2).

Зазначений висновок не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ, оскільки експерт при його складанні не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст.384 КК України. Крім того, з даного висновку вбачається, що дійсна (ринкова) вартість квартири була визначена без огляду самої квартири на підставі повідомлених відповідачем даних (а.с.75 т.2). В той же час, висновок від 19.03.2019 року, наданий позивачем, складений з урахуванням фактичного обстеження квартири, містить детальний опис пошкоджень та недоліків, які впливають на визначення розміру її вартості, і про які не було повідомлено експерту при складанні звіту від 20.05.2019 року. При таких обставинах, звіт від 20.05.2019 року є необ`єктивним, оскільки складений на підставі неповних та недостовірних даних.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що вартість квартири в розмірі 946 800,00 грн. доведена належними та допустимими доказами та стороною відповідача не спростована.

Позивачами було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки квартири, що належить відповідачу, виходячи з вказаної вартості квартири, про що свідчать відповідні квитанції.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ст. 77 ЦПК України).

Отже, з урахуванням принципів рівності прав співвласників та правового режиму спільної часткової власності, враховуючи інтереси всіх її учасників і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд вважає позовні вимоги такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати, що складаються зі сплати судового збору та витрат на проведення експертизи, в розмірі по 2405,53 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, ст.ст. 3, 15, 16, 317, 321, 364, 365 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 206, 223, 247, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 17/36 частин квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 17/108 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , грошову компенсацію в розмірі 149033 грн. 33 коп.

Визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_3 , право власності на 17/108 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , грошову компенсацію в розмірі 149033 грн. 33 коп.

Визнати за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_4 , право власності на 17/108 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , грошову компенсацію в розмірі 149033 грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , судові витрати в розмірі 2405 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_3 , судові витрати в розмірі 2405 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_4 , судові витрати в розмірі 2405 грн. 53 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 20 березня 2020 року.

Суддя