Справа № 635/1247/20
Провадження № 2/635/1502/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23 вересня 2020 року смт. Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Савченка Д.М.,
секретар судового засідання - Письменна В.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -
Представник ОСОБА_1 - адвокат Плахутіна М.А. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , Третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 березня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи суд вирішив проводити у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Плахутіна М.А. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти заочного розгляду справи. Крім того представником надано до суду письмові пояснення в яких остання зазначає, що документи, які підтверджують, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по даній справі видані окупаційною владою АРК. Зазначає, що виданими документами жодних конституційних прав особи не порушено. Зазначила, що згідно практики Міжнародного суду ООН до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намбійські винятки», згідно яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Відповідач ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Харківського районного суду Харківської області, однак останній до судового засідання не з`явився, про наявність поважних причин для цього суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не направив, відзиву на позовну заяву не надав.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації - Чопорова В.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення по справі на розсуд суду.
Інших заяв та клопотань від сторін не надійшло.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова 20 квітня 2004 року.
Згідно матеріалів справи відповідач заочним рішенням Красногвардійського районного суду АРК від 01 жовтня 2012 року зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з моменту подачі позовної заяви з 19 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За змістом ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, суд виходить з наступного.
Так, позивачем на підтвердження своїх доводів надано суду акт обстеження умов проживання дитини в сім`ї в якій проживає неповнолітня ОСОБА_4 виданий головним спеціалістом сектора опіки та піклування відділу у справах неповнолітніх та захисту їх прав адміністрації міста Джанкой Республіки Крим Пінчук С.В., затверджений Головою адміністрації м. Джанкой Республіки Крим Селівановим Е.А. від 22 січня 2020 року. Відповідно до якого встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку, вихованням дитини займається матір - ОСОБА_1 . Під час проведення перевірки неповнолітня ОСОБА_4 повідомила, що її батько - ОСОБА_3 не приймає ніякої участі в її вихованні та розвитку, не цікавиться її життям та здоров`ям, не відвідує її.
Також позивачем надано характеристику ОСОБА_4 , колишньої учениці муніципальної середньої загальноосвітньої школи №7 м. Джанкой РК, де зазначено, що на протязі всього навчання лише мати цікавилась успіхами та поведінкою дитини та відвідувала батьківські збори. Крім того, згідно наданої психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_4 , студентки 1-го курсу Джанкойського професійного технікума від 05 листопада 2019 року, зазначено, що вихованням ОСОБА_4 займається мати ОСОБА_1 . Батько з донькою відносини не підтримує, не спілкується та не приділяє уваги вихованню доньки, а також не цікавиться успіхами навчання в технікумі.
Згідно характеристики ОСОБА_1 виданої за місцем роботи від 07 листопада 2019 року № 1514 остання характеризується з позитивного боку.
Відповідно до громадської характеристики ОСОБА_1 від 23 січня 2020 року №52/01-42 виданої адміністрацією Мар`янівського поселення Красногвардійського району АРК, за місцем реєстрації позивачки, остання характеризується позитивно.
Відповідно до змісту довідок про стан здоров`я від 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра.
Як вбачається з довідки Джанкойської центральної районної лікарні АР Крим від 23 січня 2020 року ОСОБА_4 вчасно проводяться регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дівчинки здійснює її мати - ОСОБА_1 .
Оцінюючи вказані документи, видані на тимчасово окупованій території Україні, суд приходить до наступного.
Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.
Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в акті та довідках, виданих на тимчасово окупованій Україні території.
Крім того, в якості доказів в обґрунтування заявлених вимог позивачем надано висновок адміністрації м. Джанкоя про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенні неповнолітньої ОСОБА_4 від 07 травня 2020 року № 023-31/78 відповідно до якого спеціалістом відділу по справа неповнолітніх та захисту їх прав адміністрації м. Джанкоя 21 січня 2020 року було проведено обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Житлово-побутові умови відповідають умовам проживання неповнолітньої дитини.. З бесіди з дівчинкою встановлено, що з 2012 року батько не приймає участі в її вихованні, утриманні та розвитку, не цікавиться її життям та здоров`ям, успіхами у навчанні, не намагається з нею зустрітися. Дівчинка пояснила, що їй добре проживати разом із матір`ю. ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки, не турбується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не відвідує її та не цікавиться про життя та здоров`я. У зв`язку з викладеним адміністрація м. Джанкоя вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , покладених на нього сімейним законодавством, не піклується про стан здоров`я дитини, здобуття нею освіти, не надає матеріальної допомоги. Вихованням та утриманням доньки, піклуванням про її здоров`я та майбутнє займається матір дитини ОСОБА_1 .
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтями 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь - яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.
Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктом 16 вказаної Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 Сімейного кодексу України, відносно неповнолітньої дитини.
Відповідно до ч.5 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав- задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повний текст рішення складено 30.09.2020.
Суддя Д.М. Савченко