Справа № 357/2690/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В. розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

15.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що 09.04.2014 року вона подарувала власну квартиру під АДРЕСА_1 , своїй племінниці ОСОБА_2 , яка скориставшись її станом здоров`я та тяжкими обставинами, принудила укласти оспорюваний договір дарування, мотивуючи тим, що буде надавати від неї всіляку допомогу та перебувати під її доглядом і в подальшому. Натомість, в разі відмови з її боку подарувати квартиру, відповідач перестане надавати їй допомогу, необхідну в зв`язку із тяжкими обставинами викликаними каліцтвом, а саме травмами, що були нею отримані під час падіння з дерева 08.09.2010 року. Розуміючи наслідки укладення оспорюваного договору дарування, вона була змушена його укласти на вкрай невигідних умовах, які полягають в занадто високій (неспіврозмірній) вартості квартири та вартості часу, який на неї витрачала відповідач ОСОБА_2 . Як вбачається з договору дарування квартири, квартира була оцінена ПП «Гарант» і її ринкова вартість станом на 21.03.2014 року становила 205 700 грн. Це сума рівна її пенсії за 15 років. Також, договір дарування вона уклала під впливом тяжких для неї обставин та внаслідок укладеного договору вона залишилася без житла. Відповідач протягом останніх років не спілкується з нею, не допомагає у побуті, не допомагає в оплаті комунальних послуг. А тому, з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири під АДРЕСА_1 , укладений 09.04.2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі №3-355 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори.

25.01.2019 року, після скасування Верховним Судом рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2017 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 23.11.2017 року і направлення справи на носий розгляду до суду першої інстанції, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області дана справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

06.06.2017 року відповідач - ОСОБА_2 подала до суду письмові у справі в яких зазначила, що вона дійсно тривалий час допомагала позивачу по господарству, купувала ліки, їжу, вона піклувалася про позивача ще до її падіння з дерева та отримання травми, під час лікування й після цього. Саме за це позивач подарувала їй квартиру, вона хотіла віддячити за турботу. Вона тривалий час відмовлялась від цього дарунка, але позивач постійно її вмовляла, наголошуючи на тому, що в неї немає ні дітей, ні інших родичів поряд. Вона жодного разу не вимагала від позивача жодної оплати за своє піклування та зазначила, що якби у позивача дійсно були труднощі в фінансах та важкий стан здоров`я їй би держава надала доглядальника із соціальної служби, як це передбачено законом. Вважає, що доводи наведені позивачем в заяві не є переконливими доказами того, що під час укладання правочину позивач помилялася і ця помилка має істотне значення, тому просила відмовити в задоволенні позову.

16.05.2019 року представник відповідача, адвокат Мохонько Олена Олександрівна, подала письмові пояснення в яких зазначила, що 09.04.2014 року між сторонами у справі було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 власну квартиру під АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П. та зареєстровано в реєстрі за №3-355. Відповідно до відомостей, що містяться в матеріалах справи позивач протягом останніх 20 років проживає в будинку АДРЕСА_2 . Даний будинок належав на праві власності її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і за заповітом останньої, після її смерті був успадкований сестрою позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, особисто позивач пояснила, що у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , вона не проживала, лише декілька разів на місяць, приїжджаючи в місто Біла Церква для отримання пенсії, навідувалась до квартири. Таким чином, позивач проживала протягом понад 20-ти років і продовжує постійно проживати в будинку АДРЕСА_2 . 08.09.2010 року впавши з дерева, працюючи в саду вказаного домоволодіння, позивач отримала травму, в зв`язку із чим перебувала на стаціонарному лікуванні (копія історії хвороби №10270 за вересень 2010 року стаціонарної хворої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проходила лікування в травматологічному відділенні). ОСОБА_1 була виписана в задовільному стані на амбулаторне лікування під нагляд лікаря за місцем проживання з рекомендацією ходьби за допомогою допоміжних засобів пересування протягом 2-х місяців. Після 3 місяців реабілітації після лікарні потребувала допомоги. Через декілька місяців після повернення з лікарні, позивач почала ходити за допомогою ходунків, а пізніше пересувалася без них. З того часу сама вела господарство та обробляла город. Таким чином, травму позивач отримала 08.09.2010 року, період лікування та реабілітації склав близько 6-ти місяців, по закінченню якого позивач самостійно вела господарство та обслуговувала себе в побуті, а договір дарування між сторонами було укладено 09.04.2014 року. Таким чином, на момент укладання договору дарування позивач не зважаючи на поважний вік, не мала проблем зі здоров`ям, не потребувала матеріального забезпечення, догляду чи утримання. Отже, вказані обставини не були тяжкими у такій мірі, щоб вплинути на укладення даного договору, тому просила відмовити в задоволенні позову.

07.07.2017 року державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П подала заперечення проти позову в яких зазначила, що 09.04.2014 року до неї звернулись громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які просили посвідчити договір відчуження, а саме дарування квартири за адресою АДРЕСА_4 . Надали всі необхідні документи для відчуження квартири. Крім правовстановлюючого документу, паспорта, ідентифікаційного номера, було надана оцінка квартири Висновок суб`єкта оціночної діяльності ПП «Експерт Гарант», довідку КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації №1139 від 03.04.2014 року про те, за ким та на підставі якого документа було зареєстровано право власності на вказане вище квартиру станом до 01.01.2013 року, довідку з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію №602, видана 07.04.2014 року Житлово-експлуатаційною конторою №6, згідно якої в указаній вище квартирі, крім ОСОБА_1 зареєстрованих не було. На підставі поданих документів та проведеної розмови з дарувальником та обдарованою нею було встановлено їх дієздатність, також одночасно було роз`яснено наслідки вчинення нотаріальної дії. Ніяких сумнівів, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не усвідомлювали значення своїх дій, у неї не виникло. Нею було встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розуміли значення своїх дій, розуміли правові наслідки і чітко усвідомлювали, що відбувається відчуження квартири. ОСОБА_1 була повністю у здоровому глузді та впевнено стверджувала, що хоче саме подарувати квартиру ОСОБА_2 , оскільки спадкоємців немала, а остання їй допомагала у господарстві. В позовній заяві ОСОБА_1 пише, що підписала договір під впливом тяжких обставин, проте за весь час перебування у нотаріальній конторі повністю усвідомлювала, які документи вона підписує, і стверджувала, що хоче саме подарувати квартиру ОСОБА_2 . В даному випадку вона заперечує проти визнання договору дарування недійсним, оскільки дарувальник майна ОСОБА_1 усвідомлювала значення своїх дій та була ознайомлена з наслідками вчинення даного виду правочинів, крім того їй було роз`яснено зміст ст. 203, 717-730 ЦК України, про що вказано у п.12 договору дарування та про що вона підписалась.

08.08.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача, адвокат Матюшенков Дмитро Вікторович, в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири під АДРЕСА_1 , укладений 09.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі №3-355 Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, з підстав передбачених ст. 233 ЦК України.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача. адвкоат Мохонько Олена Олександрівна, в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі шляхом оголошення на інформаційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав.

Третя особа, Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду подано клопотання про розгляд справи без представника нотаріальної контори на розсуд суду, про дату та час розгляду справи офіційно повідомлені.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 55 Конституції України права, свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2017 року у справі №357/2690/17 2/357/1754/17 в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, дане рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.11.2017 року, залишено без змін.

03.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23.11.2017 року.

Постановою Верховного суду від 12.12.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Даною Постановою Верховного Суду України встановлено, що суди не з`ясували, чи відбулась фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому, чи продовжує позивач проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування. Суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що позивач не проживає у спірній квартирі, а проживає по АДРЕСА_2 , не врахували такого, що згідно з довідкою Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13 квітня 2017 року позивач проживає по АДРЕСА_2 , указаний житловий будинок, загальною площею 55,6 кв. м, належить ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матеріали справи не містять доказів того, що позивач набула право власності на вказаний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , а тому суду слід при новому розгляді справи перевірити, чи є спірна квартира (предмет договору дарування) єдиним житлом позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло №13490 від 25.12.1995 року належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.66).

09.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 власну квартиру під АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3-355. (а.с. 6, 64 т.1), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.80).

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною 2 ст.719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач, ОСОБА_1 , як на підставу заявлених нею позовних вимог посилається на те, що оспорюваний договір дарування був вчинений під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, зокрема, у зв`язку з тим, що вона не спроможна була себе самостійно обходити, так як 08.09.2010 року отримала травму - закритий перелом лонної та сідничної кістки тазу, тому була на вкрай невигідних умовах вчинити правочин дарування квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14, № 6-9цс14 від 19.03.2014 року та № 6-551цс16 від 06.04.2016 року.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року 6-2цс14 та 3 червня 2015 року №6-232цс14 містяться висновки про те, що збігом тяжких обставин можуть визнаватись: смерть дитини, тяжкі захворювання, похилий вік, інвалідність, одинокість і безпомічність, потреба в сторонній допомозі, а також загроза втратити житло через борги - спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши цим себе єдиного житла, є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до частини першої статті 233 ЦК України. Ця стаття не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Як вбачається з п.12 договору дарування (а.с.6 т.1), нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладання договору дарування, а саме зміст ст.203, 717-730 ЦК України.

З п.15 даного договору вбачається, що сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладений ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, та вони розуміють умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме цих правових подій, що створюється даним договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи на договорі.

Відповідно до ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а згідно ст.627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору).

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Судом встановлено, що даним договором сторонами на момент його укладання досягнуто всіх істотних його умов та позивач усвідомлювала значення своїх дій.

Позивач в позові зазнає, що вкрай невигідні умови правочину полягають в занадто високій (неспіврозмірній) вартості квартири та вартості часу, який на неї витрачала ОСОБА_11 . Квартира була оцінена ПП «Гарант» і її ринкова вартість становить 205 700 гривень, ця сума рівна її пенсії за 15 років.

Так, із звіту про незалежну оцінку вартості житлової однокімнатної квартири АДРЕСА_5 від 21.03.2014 року (а.с.68 т.1) вбачається, що дійсно оціночна вартість об`єкта оцінки становила 205 700 грн., разом з тим договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 не зареєстрована, однак з 1997 року до серпні 2019 року постійно проживала в будинку АДРЕСА_2 , що визнається сторонами, підтверджено письмовими доказами та показами свідків.

Згідно облікових даних погосподарської книги №14 власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області №02-14-153 від 13.04.2017 року (а.с.26). Даний будинок належав на праві власності її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.81).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.83), ОСОБА_4 заповіла дочці ОСОБА_5 житловий будинок з відповідними господарськими спорудами та будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Трушківської сільської Ради народних депутатів 07.04.1993 року і зареєстрованого в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації за №66, книги №1.

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.82), вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з довідки Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №02-25/114 від 15.05.2019 року (а.с.13 т.2), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не зареєстрована, але фактично проживала за адресою АДРЕСА_2 з 1997 року та по теперішній час. Згідно облікових даних погосподарської книги №14 головою домогосподарства, що розташований за вищевказаною адресою є ОСОБА_5 . Правовстановлючих документів або копій документів, що посвідчують право власності на житловий будинок в Трушківському старостинському окрузі №1 не має.

Як вбачається з довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №3147 від 29.05.2017 року (а.с.30), ОСОБА_1 , 1939 року народження з 17.12.1999 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 . За даною адресою, також з 03.05.2017 року були зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно довідки КЗ БМР «Білоцерківської міської лікарні №1» Управління охорони здоров`я м. Біла Церква №651 від 08.08.2017 року (а.с.113), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в АДРЕСА_4 , за період часу з січня 2014 року за медичною допомогою до КЗ БМР «Білоцерківської міської лікарні №1» не зверталася, так як проживає в АДРЕСА_2 . Звернулась 03.03.2017 року в КЗ БМР «Білоцерківської міської лікарні №1», амбулаторно оглянута терапевтом, виставлено діагноз: ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. Атеросклероз. Артеріальна гіпертензія СН І ст.ХНМК ІІ-ІІІ ст. при церебросклерозі. Деформуючий артроз суглобів верхніх та нижніх кінцівок. Призначено дообстеження та лікування. 14.03.2017 року оглянута неврепатологом, діагноз: ХНМК ІІ ст. при церебральному атересклерозі, вестибулопатія. Призначено лікування.

Згідно довідки Трушківської медичної амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 02.01.2018 року (а.с.153), ОСОБА_1 , 1939 року народження знаходилась на амбулаторному лікуванні в Трушківській АЗСШ з 10.12.2017 року по 31.12.2017 року.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.05.2019 року (а.с.6), вбачається, що 22.05.2018 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряка Ольгою Сергіївною, власником квартири став ОСОБА_3 . Номер запису про право власності 26269800.

Згідно направлення №1057/02-13 від 23.08.2019 року (а.с.97 т.2), ОСОБА_1 направлена на проживання у відділення стаціонарного догляду постійного проживання с. Макіївка Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг.

З Витягу з наказу №32-ІІ від 23.08.2019 року (а.с.98 т.2), ОСОБА_1 , 1939 року народження, включено до списків проживаючих відділення стаціонарного догляду постійного проживання с. Макіївка з 24.08.2019 року.

Даний факт також підтверджується Договором про надання соціальних послуг, який укладений між Білоцерківським районним територіальним центром надання соціальних послуг та ОСОБА_1 (а.с.94 т.2).

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що в селі вона живе з 2006 року, від позивача проживає через п`ять хат. Позивач жила сама в хаті в АДРЕСА_6 , в 2010 році позивач впала з дерева та отримала травму, а саме поламала бедро, тоді їй допомагали всі сусіди. До цього позивач доглядала матір, сестру, тримала багато кіз. Після травми сусіди кіз порозбирали. Позивач домовилась із медсестрою ОСОБА_14 , щоб вона її доглядала, допомагала їй. Потім пройшов час і їй повідомили подруги позивача, а саме ОСОБА_15 і ОСОБА_16 про те, що у позивача сталися проблеми, відповідач у неї забрала житло. Позивач підійшла до неї і розповіла, що хотіла щоб її до смерті доглядали, але не допомагають, вона їй порадила звернутися до юристів, ця розмова відбувалась липень 2015 року 2016 року. Позивач їй повідомила, що коли вони пішли до нотаріуса з ОСОБА_17 , дочкою ОСОБА_18 , нотаріус повідомила, що завис комп`ютер, позивач сиділа в коридорі, їй дали просто листок і сказали розписатися, і вона це зробила. Позивач думала, що оформили договір довічного утримання, але її ніхто не утримував. В цьому році в неї стався інсульт, її забрали в лікарню, сусідка сказала, що ОСОБА_19 треба допомогти, кудись забрати бо хата страшна. Вона з ОСОБА_20 пішла до сільської ради до старости села з цим питанням. ОСОБА_21 відмовилась прийти, але казала, що допомагала позивача доглядати, а старості по телефону сказала, що треба забрати заяву з суду, тоді вона буде її доглядати, позивач ніби погодилась, але щоб відповідач написала папери в підтвердження цих дій, однак остання відмовилась. Зареєстрована позивач в Білій Церкві, а жила в селі. Староста забрала її з лікарні і відправила в інтернат, але пізніше сказали, що позивач вже в хаті з 20.08.2019 року. В Макіївку її завезли офіційно в інтернат в серпні 2019 року. В будинку в с. Трушки вона була, централізованого опалення ньому не має, 2 пічки, електрика є, води не має, хата глиняна, валиться, входить в землю. До травми позивач напевно домовлялась з кимось про допомогу, а після травми родичі допомагали, тільки була домовленість про допомогу до смерті. Після травми позивач пересувалася за допомогою спеціального засобу, але до якого часу не пам`ятає. У 2015 році родичі перестали їй допомагати, а допомагали сусіди. В 2019 році з`ясувалося, що в позивача немає прописки, ОСОБА_22 повідомила, що ту людину, яка виписала позивача з квартири звільнили з роботи, так як вона вчинила неправомірні дії. З позивачем почала спілкуватися з 2007 року, адже у неї були кози і вона брала у неї молоко протягом декількох років. Після отриманої травми кіз розібрали, тому вона до неї не ходила. Позивач ходила за допомогою ходунків, вона ходила до сусідів і бачила, що вона ходить і їй тяжко. Вона знала, що сім`я допомагала позивачу, а хто це були вона не знає.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона працює в Трушківській лабораторії з 2007 року, позивач є її пацієнтом. В січні 2016 року їй подзвонили до амбулаторії, позивач звернулася з приводу тиску та головних болів. Щодо травми, яку позивач отримала в 2010 році, остання в амбулаторію не зверталася і записів в картці про це не має. Опис в картці свідчить про те, що позивач сама пересувалась і сама приходила. Останній раз позивач зверталася в амбулаторію в березні 2017 року, був інший лікар, зверталася з тими самими симптомами: тиск, головні болі, Гіпертонічна хвороба, і те про що вказано в карточці не є інсультом.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивача знає з дитинства, знає її матір, її звали ОСОБА_23 (вона померла), її сестра ОСОБА_24 жила в ОСОБА_25 , теж померла, була ще сестра, яка жила в Росії, але вона теж померла. Позивач живе по вулиці Зелена в с. Трушки без реєстрації, хата належала її сестрі, яка жила в Росії в Оресбурзі. Відповідача вона не знає, але знає її матір ОСОБА_26 , жила поряд в будинку, АДРЕСА_7 , їх баба. Валентину останній раз бачила в лікарні 3 роки тому. Позивач в липні 2019 року була в районній лікарні. В неї не було грошей, їй дав хтось телефон, вона зателефонувала ОСОБА_27 , щоб вона дала гроші на лікування, вона сказала, що не піде і грошей давати не буде. Позивач один місяць була в лікарні, її не було кому забрати, пішли в сільську раду до голови, чекали, щоб прийшла ОСОБА_26 . Вона гроші на памперси їй давала, їсти приносила, ліки купувала. Позивача забрали в будинок пристарілих в село Макіївку, потім привезли в село, і знову сільська рада відправила її в Макіївку. З позивачем тісно спілкувалися в 2019 році, а до того лише здоровалися. В селі проживає з 2011 року на іншій АДРЕСА_8 . Позивач їй розповідала у 2018 році, що вона хотіла скласти заповіт, а потім дізналася, що квартиру подарувала. Вона до неї приходила і вони про це спілкувалися, сказала, що її обдурили. З якого часу позивач живе в селі вона не знає, можливо коли подарувала квартиру, то тоді і переїхала в село. Позивач тримала кози, а в липні 2019 року їх вже не було.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що позивача вона знає з 1970 року, її чоловік із с. Трушки, брали город поряд з її хатою, у неї у дворі залишали речі. Позивач жила в селі з 1970 року з матір`ю, в м. Біла Церква вона працювала, отримала квартиру, жила в квартирі, до матері приїздила. Потім мати її померла, склавши заповіт на дочку чоловіка, позивач матір доглянула і похоронила. Кому хата перейшла не знає. В хаті позивач постійно не жила, жила в Білій Церкві приїздила до городу. Вона з чоловіком була на городі, коли позивач впала з дерева, вони викликали швидку, вона не приїхала, але вони знайшли машину і завезли її в лікарню, навідували її через день, лежала вона три тижні. Потім приїхала в с. Трушки жити, навідували її сусіди. Відповідача не бачила ніколи. Позивач розповідала їй, що домовилась з ними про догляд, але вона на них образилась, коли це було не пам`ятає. Сестра ОСОБА_28 до неї в лікарню приїздила. Після травми на ходунках з Білої Церкви в село Трушки приїздила, тих опікунів не було. Опікуни це дані родичі ОСОБА_29 та її мати ОСОБА_30 приходили допомагали, а потім перестали приходити, це було після травми. До травми вона жила в м. Білій Церкві, кози в позивача були в селі. Коли вона була в лікарні, вона з чоловіком її доглядала. Позивач в ходунках ходила більше року, жалілася, що спина болить. Після лікарні в позивача були кози, сама їх доглядала. Зараз позивач в будинку для пристарілих. Вони з чоловіком по городу допомагали позивачу, але потім вона знайшла цих людей. Вона живе в м. Біла Церква в село їздила сезонно, взимку не їздила, вже три роки на город не їздила, а в хаті ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що позивача вона знає з 1987 року, оскільки через дорогу від неї, де проживає позивач, вона обробляла город. Відповідача Таню вона не знає, знає її матір ОСОБА_26 , вона жила через яр. Вона часто на город їздила. Позивач утримувала город, жила з мамою, відомо, що вона мала квартиру на Заріччі і жила в квартирі. Після смерті матері проживала то в ОСОБА_31 Церкві, то в селі, а вона ходила до неї по молоко, сир. Їй повідомили, що позивач впала і в лікарні лежить, вона її провідувала із ОСОБА_32 , через день ходили. З лікарні позивач приїхала жити в село, так як по сходах їй важко було ходити. Три чотири роки тому, позивач їй повідомила, що оформила договір дарування, а думала, що заповіт підписала, обдурила її ОСОБА_30 , мати ОСОБА_33 . Вона не бачила, щоб Валя чи ОСОБА_33 допомагала позивачу. Був випадок, коли позивачу було погано, їй Валя якісь порошки привозила. До травми позивач тримала кіз, із них вона жила. Після травми жила сама, город обробляла, вони їй допомагала.

28.02.2020 року представник позивача, адвокат Матюшенков Дмитро Вікторович, подав пояснення позивача ОСОБА_1 , яка усно йому повідомила, що приблизно в другій половині 2016 року від односельчан вона дізналася про те, що нею було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання на який вона розраховувала. Після цього вона звернулася за правовою допомогою до адвоката. Дані пояснення посвідчені завідуючим відділенням Білоцерківського районного територіального центру надання соціальних послуг К ОСОБА_34 . Івахненко.

Отже, судом встановлено, що позивач у спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживала, декілька разів на місяць навідувалась до квартири. 08.09.2010 року позивач впала з дерева, працюючи в саду будинку АДРЕСА_6 , та отримала травму, в зв`язку із чим перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі Білоцерківської міської ради «Білоцерківській міській лікарні №2» в період з 08.09.2010 року до 27.09.2010 року, та була виписана в задовільному стані на амбулаторне лікування під нагляд травматолога за місцем проживання, з рекомендацією ходьби за допомогою допоміжних засобів пересування протягом 2-х місяців. Після лікарні потребувала допомоги, яку їй надавали сусіди. Через декілька місяців після повернення з лікарні, позивач почала ходити за допомогою ходунків, а пізніше без них, з того час вона сама вела господарство та обробляла город, дані обставини підтверджуються копіями виписки з історії хвороби позивача (а.с.7), медичної картки стаціонарного хворого № НОМЕР_3 (а.с.48-55) та показами свідків, які ствердили, що більше 20 років позивач проживала в АДРЕСА_2 . Після укладення договору дарування позивач не проживала у спірній квартирі. Позивач не набула права власності на будинок АДРЕСА_6 , де вона проживала, оскільки вона не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак вданому будинку вона постійно проживала. Відбувся факт передачі квартири АДРЕСА_1 від позивача до відповідача, що підтверджується матеріалами справи. а також 22.05.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряка Ольгою Сергіївною. Власником квартири став ОСОБА_3 .

Отже, до суду не надано жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору дарування від 09 квітня 2014 року позивач перебувала під впливом тяжкої для неї обставини, а також на вкрай невигідних умовах був вчинений даний правочин.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір дарування вчинений позивачем добровільно і вона усвідомлювати свої дії, однак позивачем не доведено факту наявності тяжких обставин станом на момент укладення правочину та що він мав усунути та/або зменшення ці тяжкі обставин. Також, доведеним є факт, що позивач у спірній квартирі, як до укладення договору так і після, не проживала, а мала постійне місце проживання в будинку АДРЕСА_2 , отже спірна квартира (предмет договору дарування) не була єдиним житлом позивача, а вказаний будинок, який є майном сестри позивача, може бути отриманий нею у власність в порядку спадкування, адже спір про право на нього відсутній.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав згідно ст.233 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування правових наслідків недійсного правочину, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Слід зазначити, що в судовому засіданні представник позивача та заявлені ним свідки зазначили, що позивач при укладенні спірного договору мала на меті укласти інший правочин (заповіт або договір довічного утримання), однак даний позов подано саме з підстав передбачених ст. 233 ЦК України та позивачем зазначено обставини про те, що вказаний правочин вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а не за інших обставин та підстав передбачених ЦК України.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які понесла позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.55 Конституції України, ст.ст.203, 233, 626, 627, 638, 717, 719 ЦК України, ст. 4, 12, 76 82, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_9 ), третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Павлюченко, 65-а), про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Бондаренко