ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/416/20 Справа № 199/5926/18 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві особистої приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу майна від 06.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Якубою А.О., де позивач зареєстрована та проживає разом із малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В зазначеному будинку зареєстрований колишній чоловік позивача - ОСОБА_1 , який з січня 2018 року в будинку не проживає, житловою площею будинку не користуються, особистих речей в домоволодінні не має, не є членом сім`ї позивача, за комунальні послуги не сплачує.

Зважаючи на викладене вище, позивач просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилою площею домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНН: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням домоволодіння АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що нерухоме майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Якубою А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 5239.

06.11.2009 року відповідач надав заяву, підпис на якій було засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Якубою О.А. за № 5238., про те, що ОСОБА_1 відомо про намір ОСОБА_2 купити за її особисті кошти домоволодіння АДРЕСА_1 .

Даною заявою ОСОБА_1 також повідомив, що за його домовленістю з ОСОБА_2 , вказане домоволодіння буде особистою приватною власністю позивача, як таке, що набувається нею не за спільні сумісні кошти подружжя. Будь-яких претензій на згадану нерухомість ОСОБА_2 , згідно заяви, ОСОБА_1 не має і мати не буде.

В зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою № 1416 від 30.01.2018, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Встановлено, що ОСОБА_1 в зазначеному будинку не проживає з січня 2018 року, житловою площею будинку не користуються, особистих речей в домоволодінні не має.

Вказана обставина підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.08.2018 та від 19.03.2018, посвідченого головою квартального комітету №1.

Судом встановлено, що згідно з Наказом прокуратури Запорізької області від 09.03.2017 № 126ц ОСОБА_1 було призначено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області. Звільнено ОСОБА_1 з органів прокуратури Запорізької області згідно з Наказом № 1442к від 26.09.2018, у зв`язку з переведенням до органів прокуратури Київської області.

Згідно з наказом прокуратури Київської області № 602к від 12.12.2018 ОСОБА_1 обіймає посаду слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Київської області з 13 грудня 2018 року.

Судом також встановлено, що оплату за комунальні послуги здійснює позивач, що підтверджується квитанціями. Відповідач за комунальні послуги не сплачує, не є членом сім`ї позивача, та за повідомленням самого позивача відповідач створив іншу сім`ю, постійно проживає у м. Києві.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_1 з січня 2018 не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , не є членом сім`ї позивача, а тому суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилою площею цього будинку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на здійснення реконструкції спірного будинку за власні кошти. Зазначає, що на даний час будівлі домоволодіння мають площу більше 200 кв.м. і належать відповідачу. Апелянт в своїй скарзі стверджує, що фактично він був виселений із спірного будинку, який ще недобудований, та є його особистою власністю.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18).

Як встановлено судом, нерухоме майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Якубою А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 5239.

Крім того, намір ОСОБА_2 купити за її особисті кошти домоволодіння АДРЕСА_1 , та домовленість ОСОБА_1 з ОСОБА_2 про те, що вказане домоволодіння буде особистою приватною власністю позивача, як таке, що набувається нею не за спільні сумісні кошти подружжя, підтверджується наданою 06.11.2009 року відповідачем заявою, підпис на якій було засвічено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Якубою О.А. за № 5238. Крім того, згідно вказаної заяви, будь-яких претензій на згадану нерухомість ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не має і мати не буде.

Вказані обставини встановлені судом першої інстанції та відповідачем не спростовані.

В зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою № 1416 від 30.01.2018, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Оплату за комунальні послуги здійснює позивач, що підтверджується квитанціями (а.с. 19-22).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у спірному будинку не проживає з січня 2018 року, житловою площею будинку не користується, особистих речей в домоволодінні не має, що підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.08.2018 та від 19.03.2018, посвідченого головою квартального комітету №1.

Крім того, згідно з наказом прокуратури Київської області № 602к від 12.12.2018 ОСОБА_1 обіймає посаду слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Київської області з 13 грудня 2018 року.

Таким чином, апелянт з січня 2018 року не вчиняв жодних дій для відновлення свого порушеного права на житло та не довів належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст. 77-80 ЦПК України) існування у нього перешкод протягом цього періоду для вселення у спірну квартиру.

Безпідставними є посилання апелянта на здійснення реконструкції спірного будинку за власні кошти, оскільки такі доводи відповідача належним чином не підтверджені.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова