Провадження № 22-ц/812/1615/20
У Х В А Л А

30 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі судді Царюк Л.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2013 року, постановлену за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2013 року заяву ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено сторону виконавчого провадження Кредитну спілку «Надія» на правонаступника ОСОБА_2 у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2009 року № 2-2644/09.

Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив її шляхом подання апеляційної скарги, яка ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року була залишена без руху з підстав невідповідності її вимогам ст. 356 ЦПК України та пропуску строку на її подання, скаржнику надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, а саме для надання нового тексту апеляційної скарги, а також заяви про поновлення пропущеного апеляційного строку із зазначенням інших (поважних) підстав для його поновлення та належних доказів, що підтверджують поважність причин пропуску строку.

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду ОСОБА_1 24 вересня 2020 року було надіслано заяву про усунення недоліків, новий текст апеляційної скарги та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження в новій редакції, в якій поважними причинами пропуску строку зазначено те, що участі у розгляді відповідної заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні він не приймав, жодної судової повістки йому не надсилалось. Про стягнення заборгованості за виконавчим листом у відповідній справі йому стало відомо лише після того, як з його заробітної плати відбулось здійснення відрахувань на рахунок Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до якого він відразу ж звернувся із відповідною заявою, проте будь-яких доказів на підтвердження цих обставин заяви не надав. Про існування ж оскаржуваної ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2013 року йому стало відомо лише після ознайомлення його представника із матеріалами відповідної судової справи 14 серпня 2020 року.

Згідно із пунктом 13 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, повноваження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 2 ст. 294 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання ухвали.

Вказані підстави для поновлення пропущеного процесуального строку не можуть бути визнані поважними, оскільки належним чином не підтверджені.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2008 року Кредитна спілка «Надія» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним зобов`язанням.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2008 року по вказаній справі відкрито провадження та справу призначено до попереднього розгляду на 09 лютого 2009 року.

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 на адресу, яка є офіційним місцем його реєстрації та, яку він зазначає і в даній апеляційній скарзі, і в заяві про поновлення строку від 24 вересня 2020 року, а саме: пр. Богоявленський (на час розгляду позовної заяви: АДРЕСА_1 , були направлені копія позовної заяви з додатками та судові повістки про виклик до суду на 09 лютого 2009 року та 03 березня 2009 року, які були ним отримані, відповідно, 09 та 13 лютого 2009 року, про що в матеріалах справи містяться відповідні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15,16).

Таким чином, ОСОБА_1 було достеменно відомо про обов`язок сплатити заборгованість позивачу, який в судовому порядку намагався її стягнути, в тому числі, і з нього як з поручителя по кредитному зобов`язанню. Отже, виходячи з положень ст.ст. 74 та 77 ЦПК України, ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про місце та час розгляду даної цивільної справи Заводським районним судом м. Миколаєва.

Хоча ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд заяви ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_3 , він не приймав участі у справі під час розгляду цієї заяви та не знав про постановлену ухвалу від 24 грудня 2013 року за наслідками її розгляду, він повинен був вживати заходи для того щоб дізнатися про стан відомого йому провадження. Однак, протягом більше ніж 6 років ОСОБА_1 не вживалися заходи щодо реалізації його процесуальних прав, а звернувся він з апеляційною скаргою на вказану ухвалу лише 01 вересня 2020 року.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України).

При цьому безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є преюдиційною, також встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Вирішуючи питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції має перевірити інші обставини, з якими може бути пов`язано пропуск такого строку, зокрема процесуальну добропорядність особи, яка подає апеляційну скаргу.

Суд вважає, що в даному випадку звернення з апеляційною скаргою після спливу більш ніж шести років з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення особою, обізнаною про існування судового провадження, не може бути підставою для поновлення строку на оскарження, враховуючи імперативні приписи ч.2 ст.358 ЦПК України.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Таким чином, у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2013 року, постановлену за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її прийняття до Верховного Суду.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Л.М. Царюк