Справа № 138/834/17
Провадження № 22-ц/801/1622/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 138/834/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 138/834/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Цибульського О. Є. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 грудня 2002 року до 21 січня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва. Під час шлюбу ними були накопичені грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя. Ці кошти знаходилися на депозитних рахунках різних банків, які були відкриті відповідачем в період шлюбу на своє ім`я та на її ім`я. З кінця вересня 2015 року сторони не проживають як подружжя та не ведуть спільного господарства. За час окремого проживання відповідач почав вчиняти ряд протиправних дій. Не допускав її та дитину у спільну квартиру, де знаходилися їх речі, поставивши її під охорону, а також витрачав кошти не в інтересах сім`ї з прихованого банківського рахунку відкритого на його ім`я. Дані факти їй стали відомі в ході розгляду цивільної справи Дніпровським районним судом м. Києва про поділ майна подружжя.

Під час окремого проживання, відповідач не погодивши з нею, протиправно поставив квартиру АДРЕСА_1 , в якій він проживав, під охорону, витративши не на користь сім`ї 15 224, 95 грн, шляхом списання даних коштів з його рахунку. 04.12.2015 відповідачем була сплачена сума в розмірі 3 5811, 88 грн ТОВ «Білоцерків друк» за друкування зошитів з біології також без її згоди.

За час спільного проживання, ними були накопичені кошти, які знаходилися у різні періоди на рахунках в ПАТ «Альфа Банк». На ім`я відповідача нею були видані доручення на право відкриття/закриття банківських рахунків, розпорядження/користування коштами, отриманими нею від зайняття підприємницькою діяльністю. Однак відповідач таємно, без її згоди, відкрив рахунок у банку, і використовував належні подружжю кошти не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах.

Посилаючи на зазначені обставини, з урахуванням позовних вимог, які неодноразово збільшувалися та зменшувалися у ході розгляду справи, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 86 027, 82 грн половина від 172 055, 64 грн, витрачених відповідачем не в інтересах сім`ї та судові витрати у справі.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення коштів, набутих за час шлюбу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при поданні первісного позову ОСОБА_1 про поділ грошових коштів, які вона вважає спільним сумісним майном подружжя, не включено накопичені за час шлюбу кошти на рахунках відкритих на її ім`я. Зазначає, що за час шлюбу на рахунках відповідачки знаходилося 192 000 грн, належних подружжю.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням зменшених позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати спільним сумісним майном подружжя грошові кошти накопичені за час шлюбу на рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 в установах банку АТ «Райффайзен банк Аваль» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі 44 386, 53 грн, поділити спільне майно подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на його користь в порядку грошової компенсації вартості його частки в спільному майні подружжя грошову суму в розмірі 22 193 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не доведено, що кошти які вони просять стягнути один з одного є спільним майном подружжя, були використані не на користь сім`ї та підлягають поділу. Інформація надана банками є лише свідченням наявності банківських рахунків у кожного з них та свідчить про рух коштів, які витрачалися сторонами.

Крім того, сторонами не надано доказів того, що наявні на належних їм банківських рахунках кошти станом на день розірвання шлюбу, 20 січня 2016 року, не були предметом розгляду в цивільній справі, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва № 755/20605/15-ц про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності, між тими самими сторонами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарг.

11 серпня 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині вирішення зустрічного позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Марчук В. С., Шемета Т. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху з підстав не сплати судового збору у встановленому розмірі.

На виконання вимог ухвали суду ОСОБА_2 , 14 серпня 2020 року, надіслав квитанцію про оплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк іншим учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату суду в частині заміни судді Марчук В. С., визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Шемета Т. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 01 жовтня 2020 року о 08 год. 30 хв.

Аргументи учасників справи

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки випискам з банківських рахунків, не враховано, що ОСОБА_1 витрачала кошти не в інтересах сім`ї. Жодних доказів на підтвердження права особистої приватної власності на кошти, що перебували на рахунках відповідача, за зустрічним позовом, ОСОБА_1 не надала.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 указує на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Також указувала на необґрунтованість мотивів, викладених в апеляційній скарзі заявника.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 сторонами не оскаржується.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 2002 року до 20 січня 2016 (т.1, а.с.16-18).

ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на майно, а ОСОБА_1 подала до того ж суду зустрічний позов про поділ нерухомого майна та доходу від підприємницької діяльності (т.1, а.с.10-12,13,14-15,19,20).

Як зазначено ОСОБА_1 , з 1985 року по теперішній час вона працює вчителем біології в різних учбових закладах (т.1, а.с.38-41).

З 2004 по теперішній час вона, маючи ступінь кандидата педагогічних наук із спеціальності теорія та методика навчання (біологія), є автором та здійснює підприємницьку діяльність, як ФОП у сфері «видання книг» (т.1, а.с.21-22,23,24). Тобто ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність.

Від здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 отримує дохід, що підтверджується довідками Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 28.12.2015 та від 15.02.2016 (т.1, а.с.25-28,29).

Згідно наданих рахунків-фактур від 04.12.2015, накладних від 11.08.2015, 03.09.2015, 10.09.2015 та квитанцій до прибуткового касового ордера від 04.12.2015, ТОВ «Білоцерків друк» було надруковано робочі зошити з біології для ФОП ОСОБА_1 та здійснено оплату за друк через ОСОБА_2 (т.1, а.с.44-51).

Відповідно до повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 16.09.2015, ОСОБА_1 було видано довіреність ОСОБА_2 21.03.2014 зі строком дії до 31.12.2024. На підставі заяви про припинення дії довіреності її дію припинено 16.09.2015 (т.1, а.с.52-53,54-55).

Згідно довідок Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва від 24.11.2015 № 603 та № 605, заробітна плата ОСОБА_2 за 2013 рік складала 74 542, 45 грн, за 2014 рік складала 64 206, 31 грн (т.2, а.с.99,100).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині апеляційним судом не перевіряється.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Отже, поділу в натурі підлягає лише майно, яке є в наявності на момент такого поділу, а у разі відчуження об`єкту права спільної сумісної власності одним з подружжя його вартість повинна враховуватись при поділі шляхом стягнення відповідної компенсації за умови, якщо другий з подружжя доведе, що таке майно було відчужене проти його волі і не в інтересах сім`ї.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти, які він просить стягнути за зустрічним позовом є спільним майном подружжя, були використані не в інтересах сім`ї та підлягають поділу.

Наявна у матеріалах справи інформація надана банками, є лише свідченням наявності банківських рахунків у кожного зі сторін та свідчить про рух коштів на них та не може бути доказом витрати коштів не в інтересах сім`ї.

Крім того, суд першої інстанції правильно врахував, що сторонами не надано доказів того, що кошти наявні на належних їм банківських рахунках станом на день розірвання шлюбу, 20 січня 2016 року, не були предметом розгляду в цивільній справі, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва №755/20605/15-ц про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності, між тими самими сторонами.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, в ї х сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення правовідносин і висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати пов`язані з апеляційним розглядом справи слід залишити за ОСОБА_2 ..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

Судді: С.Г. Копаничук

Т.М. Шемета