Справа № 645/3363/19
Провадження № 2/645/178/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2020 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Ульяніч І.В.,
за участю секретаря - Савченко В.Ю.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1
відповідач - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Фрунзенського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача кошти за договором позики в сумі 40 190,80 грн. та пеню в сумі 35 367,90 грн, а також судовий збір в сумі 768,40 грн..
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити. У разі повторної неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавала.
Згідно до положення ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом встановлено, що 18.05.2018 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики № 18/05/18-12, з якого вбачається, що ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 46 354,20 грн., що еквівалентно станом на момент укладення договору 1 770 доларів США, з терміном повернення 18 серпня 2018 року включно. Дану суму позики згідно графіку повернення грошових коштів відповідач зобов`язана була повертати позивачу готівкою 2 357,00 грн. до 18 червня 2018 року включно, 2 357,00 грн. до 18 липня 2018 року включно, 41 640,21 грн. до 18 серпня 2018 року включно.
Як вбачається з розписки та додаткової угоди № 1 до договору позики № 18/05/18-12 від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 отримала позику від ОСОБА_1 у сумі 42 506,33 грн., що є еквівалентом 1534 долари США, встановленим на момент укладення даного Договору (1 долар США=27,7094,75 грн.) згідно договору позики № 180518-12 від 18 травня 2018 року і зобов`язалася повернути цю суму ОСОБА_1 в строк до 18 листопада 2018 року включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
Згідно до п.15.4 Договору позики, у випадку невиконання позичальником умов цього договору або договору застави, а також у разі втрати предмету забезпечення виконання зобов`язань за договором або погіршення його стану або умов його використання, повернути всю суму позики, сплатити нараховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язання за договором та іншим договором, укладеним сторонами в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, позичальник має право дострокового виконання своїх зобов`язань. Позикодавець має право дострокового витребування всієї суми цієї позики, виключно, при простроченні позичальником будь-якого з поточних або остаточного повернення більш ніж на п`ять днів.
Відтак, суд приходить до висновку, що встановлені вище обставини свідчать про порушення ОСОБА_2 прав позивача на належне виконання боржником своїх зобов`язань.
Відповідно до ч. 1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.
Діюче законодавство України не містить у собі обов`язкових умов, щодо змісту розписки, обов`язкових її реквізитів.
В свою чергу відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).
16 березня 2020 року позивачем було надано суду оригінали договору позики № 18/05/18-12 від 18.05.2018 року, розписки та додаткової угоди № 1 до договору позики № 18/05/18-12 від 22 серпня 2018 року.
Отже, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем по справі було надано оригінали документів, то дійсно 18.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, зобов`язання за яким щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано.
Згідно ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернула. Вимогу по повернення боргу не виконала.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідно до п. 10 Договору позики, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (або її чергової частини). Однак, враховуючи той факт, що за 176 днів прострочення зобов`язання суми неустойки виходить доволі значною, позивач вважає за можливе стягнути неустойку в розмірі меншому від зазначеного у договорі, а саме 0,5% за кожен день існування простроченого зобов`язання.
Оскільки, згідно розрахунку суми заборгованості, днем початку прострочення виконання зобов`язання за договором позики є 19.11.2018 року до 13.05.2019 року, то кількість прострочених днів становить 176 днів, тобто на день подачі позову до суду 30.05.2019 року. Таким чином, загальна сума пені за прострочення зобов`язання становить 35 367,90 грн. (40 190,80 (сума боргу)*0,5%*176 днів = 35 367,90).
За таких обставин, перевіривши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позивачем доведені обставини, на які вона посилається та позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 19, 76, 141, 264, 265, 280 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 533, 610, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 18.05.2018 року № 18/05/18-12 у розмірі 75 558 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 70 коп., з яких: 40 190,80 грн. - заборгованість за договором позики; 35 367,90 грн. - пеня за прострочення виконання зобов`язання за договором позики.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.ст. 284, 285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Повний текст заочного рішення виготовлений 16 березня 2020 року.
Суддя - І. В. Ульяніч