ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/630/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/664/19 Категорія: 304090000 Фролов О.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»

розглянувши у м. Черкаси в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 січня 2020 року, постановленого під головуванням судді Фролова О. Л. у Тальнівському районному суді Черкаської області 27.01.2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

21 червня 2019 року позивач - АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно укладеного договору № б/н від 26.08.2010 року, Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» був наданий кредит ОСОБА_1 у розмірі 16 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилається, що станом на 31.05.2019 року, загальна сума заборгованості по укладеному договору становить 126 798 грн. 09 коп., яка складається із : 11 880 грн. 08 коп. - заборгованості за кредитом; 114 918 грн. 01 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом з 26.08.2010 року по 30.07.2017 року.

У зв`язку із заборгованістю відповідача, банк звернувся із даним позовом в суд та просив в судовому порядку стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором кредиту у сумі 126 798 грн. 09 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 січня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 26.08.2010 року в сумі 11 880 грн. 08 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1921 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» оскаржив рішення суду до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка надійшла в суд разом зі справою та зареєстрована в суді 02 березня 2020 року Вх. № Е-826/20 Вх.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку вказує, що з даним рішенням суду про часткове задоволення позову, а саме: в частині щодо відмови у стягненні заборгованості за процентами не погоджується, оскільки рішення суду в цій частині вважає незаконним, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права. В іншій частині рішення суду щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту банком не оскаржується.

Представник банку не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України № 1023 -ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме таких умов, про які вважав банк узгодженими. На думку скаржника, районний суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_1 відсотків по тілу кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права.

Скаржник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що нормами ст.1054 ЦК України визначено поняття кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Представник банку посилається на норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому суд повинен був задовольнити вимоги позивача, та стягнути проценти хоча б на рівні облікової ставки НБУ, якщо не вбачав підстав для задоволення вимог банку згідно наданого банком розрахунку заборгованості по відсоткам.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник банку посилається, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника, є повернення наданих кредитних коштів, та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, тому на підтвердження своїх доводів скаржник зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи, не враховані висновки Верховного Суду, викладені судом у постанові від 18 грудня 2019 року справа № 205/2525/18, із якої вбачається, що суд касаційної інстанції в даній справі залишив в силі рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом.

На переконання скаржника, оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції призводить до нехтування принципами платності договору, тому наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку у цілому, так як порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Судом проігноровано, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. На думку представника банку, суд, відмовляючи у стягнені коштів за процентами за користування кредитними коштами, порушив вимоги ст. ст. 1046, 1048 ЦК України. Скаржник вважає, що звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором, може становити економічну небезпеку для країни. Також скаржник зазначає, що звільнення судовим рішенням боржників від сплати відсотків за кредитними договорами, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, які банк має виплачувати.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: повернення кредиту, сплати неустойки за порушення зобов`язань всупереч вимогам договору та нормам цивільного законодавства. На переконання представника банку, суд першої інстанції не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають із кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, чим допустив порушення вимог закону.

Тому, з урахуванням вищевказаного, представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 січня 2020 року про стягнення заборгованості в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та пені та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», а саме : в частині стягнення процентів та пені в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

В апеляційній скарзі АТ КБ « Приватбанк» просить викликати представника банку в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи та надання пояснень згідно поданого позову банком про стягнення заборгованості.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника банку щодо виклику представника позивача в судове засідання та розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір, та задовольняючи частково позовні вимоги банку про стягнення заборгованості лише в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог позивача лише щодо повернення коштів тіла кредиту, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за тілом кредиту становить 11 880 грн. 08 коп., а в заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків. Тому суд дійшов висновку, що на відповідача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості по відсоткам, визначеної позивачем згідно розрахунку кредитної заборгованості відповідача, а тому суд відмовив у стягненні відсотків банку.

Відмовляючи банку у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банком дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України № 1023 -ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме таких умов, про які вважав банк узгодженими.

Суд також послався, що позивачем не пред`явлено вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості із відповідача ОСОБА_1 в частині стягнення відсотків.

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині щодо часткового задоволення позову про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором кредиту, в іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом в частині вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 26.08.2010 року між позивачем АТ КБ « Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Із даної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 7).

До даної заяви банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а. с. 8).

Звертаючись в суд із даними позовними вимогами, позивач - АТ КБ « Приватбанк» на підтвердження наявності заборгованості з боку відповідача ОСОБА_1 надав розрахунок заборгованості, яка станом на 31.05.2019 року складає 126 798 грн. 09 коп., а саме : 11 880 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 114 918 грн. 01 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26.08.2010 року по 30.07.2017 року ( а. с. 5 - 6).

Відповідно до ч. 1, ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти на підставі ч. 1 статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом, і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно до ст. 1055 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 26 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив суд стягнути у тому числі, крім тіла кредиту, складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.08.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємної частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема, визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування .

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що наданий позивачем Витяг з тарифу обслуговування кредитних карт «Універсальна» ( а.с. 8) не лише не містить підпису відповідача, але із тексту Витягу вбачається про зміни процентної ставки після 01.09. 2014 року та зазначено, що з 01.04 .2015 року змінено тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна ГОЛД», розмір процентної ставки та пені. При цьому, не вбачається, що відповідач була обізнана та погодилась з такими умовами банку.

За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (26.08.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21.06.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд звертає увагу, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань .

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку 114918 грн. 01 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, тому доводи та вимоги апеляційної скарги банку не підлягають задоволенню щодо стягнення відсотків на користь банку.

Апеляційний суд також вважає за необхідне звернути увагу скаржника, що ним були заявлені вимоги про стягнення лише тіла кредиту та відсотків, оскільки банк у позові вказав, що кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника будь - яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому банк визначився з вимогами та просив про стягнення 11880 грн. 08 коп. - - заборгованості за кредитом; 114 918 грн. 01 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 26.08.2010 року по 30.07.2017 року. Про стягненні пені, штрафів позивач не просив суд, тому вимоги апеляційної скарги щодо того, що судом не стягнуто неустойки не відповідають вимогам позивача, заявленим в позові, отже, не розглядались судом першої інстанції. Тому за вказаних обставин не можуть бути задоволені судом апеляційної інстанції, оскільки не вирішувались в суді першої інстанції при розгляді позовних вимог банку.

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог та доводів апеляційної скарги в частині вимог банку про задоволення позовних вимог та стягнення відсотків, нарахованої пені та штрафів, оскільки такі позовні вимоги банку, як і вимоги скаржника в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, так як не відповідають вимогам закону, викладеним вище в даній постанові.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Таким чином, що доводи скаржника, що суд має вирішити розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ не підлягають задоволенню, оскільки таких вимог не було заявлено, а банк наполягав на розмірі нарахованих ним процентів згідно до поданого розрахунку позивачем, що судом першої інстанції було вирішено та суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку в цій частині щодо стягнення процентів з відповідача на користь банку.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно частин 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ОСОБА_1 , позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 26 серпня 2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилається на постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 205/2825/18-ц, в якій зазначено, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом, розрахованих судом на рівні облікової ставки НБУ, скасувавши постанову апеляційного суду. Скаржник вказує, що судом не враховано висновки суду касаційної інстанції при вирішенні вказаної вище справи № 205/2825/18-ц . Однак, колегія суддів не погоджується із доводами представника банку в цій частині посилань апеляційної скарги, оскільки висновки суду касаційної інстанції у вказаній справі не підлягають застосуванню до оскаржуваного рішення суду, оскільки банком не надано належних доказів щодо встановленого розміру процентів по кредиту, так як розмір процентів змінювався та є спірним, а згідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено стягнення процентів, якщо їх розмір не встановлено договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи на а. с. 4 міститься розписка відповідача ОСОБА_1 від 27 січня 2020 року, із якої вбачається, що відповідач позов визнає частково, просить його задовольнити лише в частині стягнення тіла кредиту та розглядати справу у її відсутність.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем не визнано заборгованості за процентами в повному обсязі, а у справі, на яку посилається представник банку, відповідачем не оскаржується рішення суду в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у заяві позичальника, наданій суду представником банку на підтвердження позовних вимог, процентна ставка не зазначена.

У підтвердження позовних вимог, банком були надані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою в Приватбанку ( а. с. 9 - 32).

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що, вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Разом з тим, слід звернути увагу, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно вказано, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (26.08.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21.06.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.08.2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, за вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства.

Колегія суддів вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягнувши тіло кредиту в розмірі 11 880, 08 коп., відмовивши у задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів.

Отже, відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду згідно доводів та вимог апеляційної скарги, якими не спростовано висновки суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Представником банку до апеляційної скарги додатком була надана виписка по картковому рахунку, в якій міститься інформація про рух коштів та баланс кредитної картки відповідача, всі операції за кредитною карткою у період із 01.01. 1999 по 15.02. 2020 ( а. с. 74 - 81). Проте, колегія суддів апеляційного суду не приймає даний доказ - виписку з банківського рахунку щодо руху коштів на балансі кредитної картки відповідача, оскільки у наданому банком доказі зазначений інший період ( 01.01. 1999 по 15.02. 2020), а рішення суду ухвалено 27 січня 2020 року. Даний доказ не був наданий суду першої інстанції і поважності його ненадання скаржником не приведено в апеляційній скарзі, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його прийняття. Крім того, апеляційний суд вважає, що наданий банком документ не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин, та не підтверджує розміру боргу, який просить стягнути банк за вказаних вище обставин з відповідача ОСОБА_1 .

Вимоги апеляційної скарги зводяться до власного трактування представником банку норм законодавства та до аналізу економічної ситуації банківської системи країни, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що вимоги банку не є підставою для задоволення апеляційної скарги АТ КБ « Приватбанк» про стягнення на користь банку заборгованості по процентам із відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Карпенко О. В.