ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5491/20 Справа № 199/5465/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року позивач, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордеру на вселення від 27 січня 1987 року позивач був вселений в квартиру АДРЕСА_1 , як член родини разом із матір`ю ОСОБА_1 та вітчимом ОСОБА_5 .

В подальшому, мати розлучилася із ОСОБА_5 , а тому останнього було знято з реєстраційного обліку. В свою чергу, позивач з матір`ю та молодшим братом залишилися проживати у спірній квартирі.

18 травня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , знялася з реєстраційного обліку за адресою спільної квартири та вибула на постійне місце проживання до свого чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 , де вони проживають однією сім`єю до теперішнього часу. У зв`язку з чим, договір найму спірної квартири з відповідачем ОСОБА_1 було розірвано, а він з братом залишилися проживати у квартирі.

Зазначив, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №229/3 від 19.09.2013 договір найму було укладено з ОСОБА_2 , а тому останній є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 . При укладенні зазначеного договору, ОСОБА_4 надав письмову згоду та не заперечував щодо його укладення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2014 ОСОБА_1 було поновлено право користування спірною квартирою. Після чого, 25.03.2014 остання зареєструвалася в квартирі та стала в ній проживати.

Позивач зазначив, що він не має іншого житла, при отриманні ордеру у 1987 році був зареєстрований в даній квартирі, яка є його єдиним місцем реєстрації та проживання, іншого житла він не має.

У січні 2015 року позивач зареєстрував в спірній квартирі свою малолітню доньку ОСОБА_3 , 2015 року народження. Після чого, відповідачі по справі почали чинити ОСОБА_2 перешкоди у користування та проживанні в квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2016 ОСОБА_2 та його малолітній дочці ОСОБА_3 усунуто перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселено останніх в квартиру АДРЕСА_1 .

02.12.2016 державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпро позивача з донькою вселено у спірну квартиру, про що складено відповідний акт.

До грудня 2018 року позивачі проживали у квартирі, проте з січня 2019 року відповідачі почали створювати напружену обстановку, провокувати позивача на скандали, а тому він з донькою почав періодично залишаться ночувати у квартирі, а з лютого 2019 року він з донькою не зміг потрапити у квартиру.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд усунути йому та його малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також вселити його разом із дочкою в вищезазначену квартиру.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Усунено ОСОБА_2 та його малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 та його малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Судові витрати віднесено на рахунок позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі ордеру на вселення ОСОБА_2 27 січня 1987 року був вселений в квартиру АДРЕСА_1 , як член родини разом із матір`ю ОСОБА_7 та її чоловіком ОСОБА_5 (а.с.5).

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №229/3 від 19.09.2013 було укладено договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 (а.с.6). Дане рішення не скасовано і на час розгляду справи є чинним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суд м. Дніпропетровська від 18.12.2014 за ОСОБА_1 визнано право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

У квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованою разом з позивачем його малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою №261 від 22.01.2015 (а.с.11), що і не заперечувалося сторонами по справі.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивач ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру на правах члена сім`ї наймача, крім того на теперішній час саме з ним укладено договір найму спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2016 ОСОБА_2 та його малолітній доньці ОСОБА_3 усунено перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселено останніх в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

02.12.2016 державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Лепетю Віктора Володимировича разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вселено в квартиру АДРЕСА_1 , про що державним виконавцем складено відповідний акт. (а.с.17, 18).

Також, у судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що зі слів відповідача ОСОБА_1 їй відомо, що з 2016 року позивач в спірній квартирі не проживає. Замки від вхідних дверей ніхто не змінював, речей позивача в квартирі немає. Стосунки між позивачем та відповідачами погіршилися після судових спорів.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що речей ОСОБА_2 в спірній квартирі немає. На сьогоднішній день в спірному житловому приміщенні проживає ОСОБА_1 з чоловіком та сином ОСОБА_4 . Утім, де на даний час мешкає ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 , який є чоловіком відповідача ОСОБА_1 , пояснив, що починаючи з 2015 року замки від вхідних дверей не змінювали. Коли ОСОБА_2 державний виконавець вселяв у спірне житлове приміщення, ключі від квартири йому не надавалися, оскільки на той час, в нього були свої ключі.

Водночас, розглядаючи справу, суд зважує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966.

Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 надав акти від 07.02.2019, 13.03.2019, 24.04.2019 та 07.12.2019 (а.с.12-14), згідно яких ОСОБА_10 та ОСОБА_1 без пояснення на те причин відмовилися пустити ОСОБА_2 до кв. АДРЕСА_3 . Крім того, зазначено, що на вхідній двері було замінено замок. В суді апеляційної інстанції було оглянуто оригінали зазначених актів.

Колегія суддів не приймає до уваги надані відповідачем ОСОБА_1 акти щодо непроживання ОСОБА_2 за 2016-2018 р.р., оскільки, звертаючись із позовною заявою ОСОБА_2 посилався на те, що саме з лютого 2019 року йому чиняться перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

Інших доказів на спростування актів від 07.02.2019, 13.03.2019, 24.04.2019, 07.12.2019, апелянтом надано не було ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач, апелянт у справі ОСОБА_1 зазначала, що між позивачем та відповідачами дійсно існує конфліктна ситуація та вона не заперечує проти того, щоб позивач приходив до квартири.

Колегією, для врегулювання спору між сторонами було запропоновано апелянту ОСОБА_1 , у підтвердження її пояснень про те, що замки в квартирі не замінено, надати позивачу у присутності представників ключі від квартири, однак, ОСОБА_1 на це не погодилась та заперечувала.

Що підтверджує наявність спору між сторонами щодо вільного користування квартирою.

Крім того, наданими в суді апеляційної інстанції в якості доказів квитанції про сплату позивачем комунальних послуг за спірною адресою підтверджує той факт, що позивач не втратив інтерес до квартири та як наймач, виконує свої обов"язки щодо утримання житла, хоча на теперішній час позбавлений можливості там проживати. Відповідач не заперечувала щодо здійснення позивачем плати за комунальні послуги.

Оскільки, спірна квартира є єдиним житлом позивача та його малолітньої доньки, яка має право користування даним житловим приміщенням, на чому наполягав і Орган опіки і піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Судом першої інстанції було вірно враховано, що дана справа стосується прав малолітньої дитини, яка в силу свого віку не може самостійно визначати своє місце проживання, а також нести витрати на оплату комунальних послуг. Крім того, в ході розгляду справи було підтверджено спростування тверджень відповідача ОСОБА_1 щодо відсутності з її боку перешкод позивачу та його донці у користуванні спірною квартирою.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко