Номер провадження: 22-ц/813/1363/20
Номер справи місцевого суду: 2-1780/08
Головуючий у першій інстанції Федусік В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника скаржника Департаменту комунальної власності

Одеської міської ради Малаховської Ю.В.,

адвоката відповідача Величкіна А.В. Кліменко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, належить квартира АДРЕСА_1 , а також на підставі свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, їй належить квартира АДРЕСА_2 .

У вказаному житловому будинку розташоване підвальне приміщення підвалу, загальною площею 236,8 кв.м..

Позивач стверджує, що вказане приміщення використовується лише нею, за рахунок її власних коштів там було здійснено ремонт, а тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд, визнати за нею право власності на нежиле підвальне приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року по справі №2-1780/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, позов задоволено. Суд визнав за ОСОБА_1 право власності на нежиле приміщення підвалу, площею 236,8 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_3 (а. с. 56-57).

20 серпня 2008 року Одеська міська рада звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на вказане судове рішення та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (а. с. 61 64).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2009 року апеляційну скаргу Одеської міської ради відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року по справі №2-1780/08 залишено без змін (а. с. 100-101).

27 листопада 2018 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на вказане судове рішення та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено права та законні інтереси Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Одеської міської ради, які не були залучені до участі у справі, що позбавило Департамент можливості управління комунальним майном територіальної громади м. Одеси за рахунок ефективного розпорядження нежитловим приміщенням підвалу, загальною площею 236,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради (а. с. 106 -109, 111-112).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_2 представляє його адвокат. Позивач ОСОБА_1 отримала судову повістку за адресою її реєстрації.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси

та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,

не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року відкрите апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на вказане судове рішення (а. с. 129-130).

Перед початком розгляду справи по суті представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Кліменко Ю.І. заявлено клопотання про закриття провадження у справі, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у клопотанні, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є неприйнятною та провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси відповідних територіальних громад та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.

З аналізу положень статей 1, 16, 26, 29, 60 цього Закону вбачається, що територіальна громада володіє, користується і розпоряджається на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, реалізуючи таким чином право комунальної власності. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, може звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18? зазначеного Закону).

За таких обставин органи місцевого самоврядування у правовідносинах, які зачіпають право комунальної власності територіальної громади, діють як її представники та можуть звертися до суду з метою захисту прав та інтересів територіальної громади, яку вони представляють.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Згідно частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Таким чином, Одеська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Одеси, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, та утворений нею Департамент комунальної власності Одеської міської ради повинні діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади як власника об`єкта права комунальної власності може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.

Як вже було встановлено судом апеляційної інстанції 20 серпня 2008 року Одеська міська рада звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року (а. с. 61 64) й ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2009 року апеляційна скарга Одеської міської ради відхилена, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року по справі №2-1780/08 залишено без змін (а. с. 100-101).

27 листопада 2018 року, тобто через 10 років після ухвалення судом першої інстанції вказаного судового рішення та через 9 років після відхилення апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги Одеської міської ради Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане судове рішення (а. с. 106-109).

Тому, в оцінці доводів заявника суд апеляційної інстанції виходить з того, що у процесуальному законі передбачається визначення певного розумного за тривалістю проміжку часу, протягом якого за звичайних умов учасник розгляду справи матиме можливість скласти скаргу на певне судове рішення; такий строк визнається об`єктивно необхідним для вчинення такої процесуальної дії, якщо сторона діє добросовісно та зважено.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За змістом статей 11, 27 ЦПК України, чинного на час розгляду справи судом першої інстанції, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно частини 2 статті 43 та частини 1 статті 44 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на учасників судового процесу, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав та виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання наданими правами.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу суперечить вимогам статті 6 та 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої України, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи з достовірністю підтверджується те, що Одеської міської раді об`єктивно було відомо про наявність в суді першої інстанції справи за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 236,8 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_3 , наслідком чого рішення суду першої інстанції було оскаржено Одеською міською радою ще у 2008 році.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Одеської міської ради від 27 червня 2006 року, №20-V, Представництво є єдиним уповноваженим органом Одеської міської ради управляти майном комунальної власності. Відповідно до Положення «Про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради №20-V від 27.06.2006р., Представництво повинно здійснювати повноваження щодо управління комунальною власністю територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19 лютого 2013 року №2752-VI, Департамент є правонаступником Підприємства по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, та вказане свідчить про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради зловживає правом на апеляційне оскарження вказаного судового рішення яке було ухвалено, за довго до утворення Департаменту.

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року вирішувались права та обов`язки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

З матеріалів справа вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 236,8 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_3 10 серпня 2009 року, номер запису: 2675 в книзі: 89неж-71, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» №23539533 від 10 серпня 2009 року (а. с. 115).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименкопроти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), яка з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява №24465/04). У разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

У справі «Желтяков проти України» Європейським судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставитись під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголосив, що суд повинен з`ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або з метою виправлення помилок правосуддя.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства беззаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової визначеності та доступу до суду.

У Доповіді щодо верховенства права Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), схваленій на 86-му пленарному засіданні 2526 березня 2011 року, зазначено, що правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від19 червня 2019 року у справі №2-1678/05 (провадження №14-262цс19).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, апеляційна скарга Одеської міської ради - особи, яка не брала участь у цій справі, вже була розглянута апеляційним судом Одеської області 20 травня 2009 року й повторний перегляд остаточного рішення судом першої інстанції за апеляційною скаргою утвореним Одеською міською радою органом - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, було би грубим втручанням у принцип res judicata.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є неприйнятною та провадження за вказаною апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст. 362 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2008 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 17 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко