Справа № 348/1439/17
Провадження № 22-ц/4808/1086/20
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене у складі судді Грещука Р.П. 09 липня 2020 року в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

13.07.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 13.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 05.06.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 55 894,65 грн, з яких: 9 477,41 грн. тіло кредиту, 3 096,90 грн. нараховані проценти за користування кредитом, 40 182,50 грн. нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 637,84 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1 600 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 09.07.2020 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок шахрайських дій, які мали місце 05.06.2015 року, невстановлена особа заволоділа грошовими коштами з картки відповідача в розмірі 9 655,91 грн., про що відповідач одразу повідомила як позивача, так і правоохоронні органи, а тому підстав для пред`явлення позову про стягнення з відповідача коштів, які були викрадені іншою особою, а також стягнення процентів, пені та штрафних санкцій за такими коштами у позивача немає. Крім того, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що заборгованість у відповідача утворилася за договором від 13.01.2011 року, оскільки в матеріалах справи наявний лист позивача від 15.01.2016 року, згідно якого між сторонами був укладений договір №SAMDN5172 від 23.08.2012 року і цього ж дня відповідачу була видана картка № НОМЕР_1 , з якої відбулося зняття коштів.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що 13.01.2011 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримала кредит в розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач погодилася, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою про рух коштів на рахунку відповідача, а наявність у неї заборгованості розрахунком заборгованості. Таким чином, суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також апелянт вважає помилковим і висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту. Вказує, що при ухваленні рішення в цій частині судом не враховано положення статті 1054 ЦК України, якою визначено поняття кредитного договору та згідно якої за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; положення статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків, а також положення частини 1 статті 1048 ЦК України про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, і якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, основними вимогами банку до боржника за кредитним договором є повернення наданих кредитних коштів та отримання процентів за їх користування. Встановивши, що позивач надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник відповідача надіслав суду заяву, в якій просив розгляд справи відкласти.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 13.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 7).

До кредитного договору банк додав копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 8-23).

Згідно наданого позивачем розрахунку, проведеного станом на 05.06.2017 року, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 55 894,65 грн, з яких: 9 477,41 грн. тіло кредиту, 3 096,90 грн. нараховані проценти за користування кредитом, 40 182,50 грн. нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 637,84 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 ЦК України, в тому числі з договорів та інших правочинів.

За кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статей 526, 530, 610, частини 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що 05.06.2015 року невстановленою особою шахрайським способом викрадено кошти з картки відповідача, про що вона одразу повідомила як позивача, так і правоохоронні органи, а тому правових підстав для пред`явлення до неї позову про стягнення коштів, що були викрадені іншою особою, а також процентів, пені та штрафних санкцій за такими коштами у позивача немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором виконувала належним чином і станом на 05.05.2015 року заборгованості по кредиту не мала, що також підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним позивачем станом на 05.05.2015 року (а.с. 5).

З розрахунку заборгованості, проведеного позивачем станом на 05.06.2017 року, вбачається, що заборгованість у відповідача виникла з 05.06.2015 року (а.с. 6).

Також встановлено, що 05.06.2015 року невідома особа шахрайським способом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 , які знаходилися на її кредитній картці, в сумі 9 656,15 грн. З даного приводу відповідач невідкладно звернулася на гарячу лінію ПАТ КБ «ПриватБанк», що позивачем не заперечується, а також звернулася із відповідною заявою до Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області (а.с. 39).

08.07.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 192 КК України, що підтверджується витягом з кримінального провадження №0000348 (а.с. 40).

Листом №5610/108/50/02 від 18.07.2017 року Надвірнянське ВП ГУНП в Івано-Франківській області повідомило відповідача про те, що в даному кримінальному провадженні її визнано потерпілою у вчиненні щодо неї кримінального правопорушення (а.с. 41).

З виписок про рух коштів на рахунках відповідача вбачається, що дійсно 05.06.2015 року з кредитної картки відповідача № НОМЕР_1 були зняті кошти в сумі 3 716,25 грн., 3 717,31 грн. та 2 222,59 грн., що разом становить 9 656,15 грн. (а.с. 51-53, 84-88, 140-142, 146-147).

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705 (далі - Положення). Крім того, вказаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Враховуючи, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, а також враховуючи наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, Заява №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 09 липня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року