ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/740/20 Справа № 175/686/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (а.с. 3-7), який в подальшому уточнила (а.с. 162-165).

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є спадкоємцем за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона є власником житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2009 року. Суміжна земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . На початку 2015 року після проведення замірів вона дізналась, що металевий паркан та будівлі розташовані не на межі, а безпосередньо на її земельній ділянці. За матеріалами польових та камеральних робіт було встановлено, що землеволодіння та споруди які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , частково знаходяться на земельній ділянці за кадастровим номером :11:107:0001, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Також, з графічних матеріалів (планів земельної ділянки М 1:200) видно, що метралева огорожа, яка розмежовує земельні ділянки позивача та відповідача, розташована на земельній ділянці позивача наступним чином: 1) від кута повороту № 1 вглиб на відстані 4,37 м до кам`яної огорожі, 4,51 м до металевої труби огорожі та 3,52 м до кам`яного житлового будинк; 2) від кута повороту № 2 вглиб на відстані 8,52 м від правого кута першого кам`яного нежитлового будинку, 5,06 м від правого кута другого кам`яного нежитлового будинку та 10,91 м від металевої труби огорожі; 3) від кута повороту № 3 вглиб на відстані 43,55 м від металевої труби огорожі, 20,81 м від лівого кута парника та 5,53 м від крайньої металевої труби огорожі. Крім того, на земельній ділянці позивача розташовано частину житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить відповідачу, дві камяні нежитлові будівлі (господарські будівлі, сараї) відповідача, що розташовані впритул до огорожі та парник, що розташований на відстані менше ніж 1 м від огорожі.

Просила суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку по лінії межі від точки Б до точки В, згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №029330, зареєстрованого за №0423 від 06.08.2012 року та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 частини паркану з металевої сітки на металевих стовпчиках, сараю літ.Д, самочинно збудованого сараю та парнику, а також не чинити перешкод при встановлені твердих меж.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено (а.с. 111-114).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, однак суд вважав їх встановленими, а також висновки суду не відповідають обставинам справи /а.с. 199-203/.

ОСОБА_2 не скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. 03.05.2001 року за реєстром № 1794, належав житловий будинок та земельна ділянка розміром 2100 кв. метрів за АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивачка є спадкоємицею за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 відповідно до 1261 ЦК України.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликова С.М. від 19.05.2009 року серії ВМЕ №188557 за №1-3642, позивачці належить житловий будинок та земельна ділянка розміром 2100 м.кв. За АДРЕСА_1 .

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею по 0,2195 га, розташована по АДРЕСА_2 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП НОМЕР_1 , виданий 10.12.1997 року на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району від 30.11.1993 року).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Нормами ст. 152 ЗК України, ст. 386 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Крім цього, статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Плани земельної ділянки позивача, виконані при виготовлені державного акту про право власності на земельну ділянку позивача, акту встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.07.2009 року, одже вказане свідчать про те, що паркан позивача вже встановлений на межі із земельною ділянкою ОСОБА_4 .

Так, 17.07.2009 року межі земельної ділянки позивача були погоджені актом встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі, який був підписаний, в тому числі, власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, Актом перевірки та приймання виконаних робіт від 06.07.2012 року, встановлено, що технічна документація в цілому відповідає вимогам чинного законодавства, зауваження відсутні (а.с. 92).

В обгрунтування своїх вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що в 2015 року після проведення замірів вона дізналась, що металевий паркан та будівлі розташовані не на межі, а безпосередньо на її земельній ділянці. За матеріалами польових та камеральних робіт було встановлено, що землеволодіння та споруди які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , частково знаходяться на земельній ділянці за кадастровим номером :11:107:0001, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Також, з графічних матеріалів (планів земельної ділянки М 1:200) видно, що металева огорожа, яка розмежовує земельні ділянки позивача та відповідача, розташована на земельній ділянці позивача наступним чином: 1) від кута повороту № 1 вглиб на відстані 4,37 м до кам`яної огорожі, 4,51 м до металевої труби огорожі та 3,52 м до кам`яного житлового будинку; 2) від кута повороту № 2 вглиб на відстані 8,52 м від правого кута першого кам`яного нежитлового будинку, 5,06 м від правого кута другого кам`яного нежитлового будинку та 10,91 м від металевої труби огорожі; 3) від кута повороту № 3 вглиб на відстані 43,55 м від металевої труби огорожі, 20,81 м від лівого кута парника та 5,53 м від крайньої металевої труби огорожі. Крім того, на земельній ділянці позивача розташовано частину житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить відповідачу, дві камяні нежитлові будівлі (господарські будівлі, сараї) відповідача, що розташовані впритул до огорожі та парник, що розташований на відстані менше ніж 1 м від огорожі.

Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження та суперечать зібраним по справі доказам.

Як вбачається з висновку експерта Харченка В.В. від 04.12.2018 року № 899/09-18 за результатами проведеної в даній справі судової земельно-технічної експертизи, виявлено, що відповідно до Кадастстрової зйомки двох земельних ділянок, в масштабі (1:200) земельна ділянка ОСОБА_1 перебуває у фактичному користуванні власника домоволодіння ОСОБА_2 , а частина житлового будинку літ. А-1 та сарай літ. Д власником яких є ОСОБА_2 знаходяться на земельній ділянці власником якого є ОСОБА_1 (а.с.143-147).

Та обставина, що при проведені даної експертизи було виявлено зміщення меж земельних ділянок ОСОБА_2 у бік земельної ділянки ОСОБА_1 , що перебуває у її фактичному користуванні, не свідчить про порушення меж землекористування позивача, оскільки, як вбачається з Акту обстеження земельної ділянки від 31.05.2017 року, межі земельної ділянки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в натурі не перетинаються, що свідчить про неправильно проведені геодезичні виміри земельної ділянки ОСОБА_1 .

Крім того, суд зазначає, що топографічна зйомка не є правоустановлюючими документами та жодних прав на земельну ділянку не надають.

Захоплення частини земельної ділянки позивача відповідачем, експертом встановлено не було і жодних доказів щодо цього суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що спір про межу між ділянками № НОМЕР_2 та АДРЕСА_3 26 існує тривалий час між сторонами і неодноразово з 2015 року був предметом розгляду Дніпропетровський окружний адміністративний суд, який своїм рішенням від 29.04.2015 року у задоволенні позову Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції України у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованого сараю відмовив повністю. Дане рішення набрало законної сили.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області, своїм рішенням від 17.06.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його реєстрації відмовив повністю. Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене та докази наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач належними доказами не довела порушення своїх прав як власника земельної ділянки кадастровим номером :11:107:0001, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відмови позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позовні вимоги позивача заявлені некоректно.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров