Провадження №2/756/2050/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року

Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Яценко Н.О.

за участю секретаря Макарової С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Ремонтно-будівельне управління №1» про стягнення грошової компенсації та моральних збитків, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з ВАТ «Ремонтно-будівельне управління №1» (надалі ВАТ «РБУ №1») недоотриманих грошових коштів, як грошову компенсацію втрати професійної працездатності в сумі 35325 грн. та 50000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він працював на посаді газо-електрозварювальника 5-го розряду впродовж дев`яти років в Ремонтно-будівельному управлінні №-4, правонаступником якого є відповідач РБУ №1.

При виконанні трудових обов`язків, з ним трапився нещасний випадок, в результаті якого заподіяно трудове каліцтво у вигляді перелому п`яточної кістки лівої ноги. В результаті чого, він втратив 10% професійної працездатності, починаючи з 01.12.1988 року безстроково.

Відповідач, незаконно припинив виплату йому коштів у відшкодування втрати працездатності. Не виконує рішення суду, якими на його користь стягнуто заборгованість по виплаті страхового відшкодування. Посилаючись, що в результаті нещасного випадку та несвоєчасної виплати компенсації позивачу було задано моральної шкоди, яка виразилась в моральних та фізичних стражданнях, а також неможливості продовжувати активне життя, просить суд задовольнити заявлений позов.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2019 року визначено суддю Яценко Н.О. для розгляду даної справи.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2020 року відкрито спрощене провадження.

У судові засідання ні позивач, ні його представник не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду від представника позивача надійшла заява, в якій просить розглянути справу за їх відсутності, задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судові засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надіслання судової кореспонденції за зареєстрованим місцем розташування, зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Однак, судова кореспонденція повернута без вручення, із зазначенням причини не вручення «відсутність адресата» за місцем реєстрації.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, а також враховуючи подання стороною позивача заяви про розгляд справи без участі в судовому засіданні, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому.

Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював газо-елетрозварювальником 5 розряду в Ремонтно-будівельному управлінні №4 державного підприємства «Київзеленбуд» з 01.01.1985 року.

Згідно з акту №1 від 01.02.1986 року Ремонтно-будівельного управління №4 «Київзеленбуду», під час виконання своїх трудових обов`язків 31 січня 1986 року ОСОБА_1 , отримав виробничу травму. (а.с.10,11).

Згідно довідки ВТЕК від 29 листопада 1988 року за результатами медичного освідчення ОСОБА_1 визначено 10% втрати професійної працездатності (а.с.8).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року встановлено факт правонаступництва РБУ №4 - ВАТ Ремонтно-будівельного управління №1, згідно наказу від 30.10.1990 року за №147. Зазначеним рішенням суду стягнуто з ВАТ «Ремонтно-будівельного управління №1» на користь ОСОБА_1 7633,20 гривень за заподіяну шкоду у вигляді недоотриманих коштів та 1000 гривень моральної шкоди. Стягнуто з ВАТ «Ремонтно-будівельного управління №1» на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 гривень.

Між сторонами виник спір стосовно обов`язку відповідача ВАТ «Ремонтно-будівельного управління №1» по виплаті компенсації позивачу за втрату професійної працездатності, через отримане трудове каліцтво.

Згідно положення п.4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення,суд, зокрема, вирішує питання яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (яка була чинною до 11 липня 2001 року), якими передбачено, що розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я (п.9).

Пунктом 28 вищевказаних Правил передбачено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться, зокрема, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств.

01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до прикінцевих положень цього Закону та згідно Порядку передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім`ї на страхову виплату, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, від 20 квітня 2001 року №10, підприємства передають справи (документи), які підтверджують право працівника на страхові виплати внаслідок нещасного випадку на виробництві, до Фондів соціального страхування від нещасних випадків, а останні приймають документи на тих працівників, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року.

За змістом статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі Закон № 1105-XIV) перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сім`ї померлого; 3) підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством.

За статтею 34 вказаного Закону сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку (частина перша). Страхові виплати складаються в тому числі, зі страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (пункт 1 частина сьома). Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України (частина восьма).

Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку , що відповідач ВАТ «Ремонтно-будівельного управління №1» не має обов`язку, згідно норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, виплачувати позивачу компенсацію втрати професійної працездатності, в межах заявлених позовних вимог за період з січня 2013 року по вересень 2019 р., тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ВАТ «Ремонтно-будівельне управління №1» про стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 50000 грн., суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

Положеннями ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 січня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В обґрунтування завдання моральної шкоди позивач зазначив, що йому діями відповідача завдано моральної шкоди з підстав порушення прав на отримання грошової компенсації.

Проте, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, як похідні, оскільки відповідач з 2001 року,з часу набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не має обов`язку перед позивачем по виплаті компенсації за втрату професійної працездатності, такий обов`язок, законодавчо покладений був на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, отже підстави для стягнення моральної шкоди за не виплату компенсації втрати частини заробітку - відсутні.

Посилання позивача про стягнення моральної шкоди з підстав ушкодження здоров`ю, суд вважає, що сам факт трудового каліцтва та перенесені позивачем у зв`язку із цим страждання доведені.

Частиною 5 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року яким стягнуто з ВАТ «Ремонтно-будівельного управління №1 на користь ОСОБА_1 7633,20 гривень за заподіяну шкоду у вигляді недоотриманих коштів та 1000 гривень моральної шкоди.

Суд прийшов до висновку, що позивач використав право на стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в порядку, передбаченому положенням ст.141 ЦПК України суд дійшов висновку про компенсацію судових витрат за рахунок держави.

З огляду на висновок медико-соціальних експертиз (експертних) комісій від 06 вересня 2004 року, позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання, отже на підставі положення п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від його сплати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141 ч.1, 247 ч.2, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ВАТ «Ремонтно-будівельне управління №1» про стягнення грошової компенсації та моральних збитків.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Суддя Н.О. Яценко