Справа № 135/912/18
Провадження № 2/135/75/20
РІШЕННЯ

іменем України

18.02.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ладижинської міської ради про скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування рішення Ладижинської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Ладижинської міської ради про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування рішення 35 сесії 4 скликання Ладижинської міської ради від 10.03.2006.

Позовна заява мотивована тим, що позивач по справі є власником цілого житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.03.2006. В договорі дарування зазначене, що частина житлового будинку, яка передана "Дарувальником" в дар розташована на земельній ділянці присадибних земель виконкому Ладижинської міської ради.

Відповідно до ст. ст. 12, 116, 118, 121, п. 1 ст. 125, п. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, п. 12 ст. 25, 26 Закону України "Про землеустрій", ч. 1 п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" згідно з заявою ОСОБА_1 про передачу належній їй в користуванні земельної ділянки у приватну власність 16 сесія Ладижинської міської ради 6 скликання 20.11.2012 прийняла рішення № 593, в пункті 27 якого зазначено: передати ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_1 безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,16 га, що розташована в АДРЕСА_1 згідно з цільовим призначенням: 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства. Цим же рішенням землекористувачів зобов`язано виготовити технічну документацію. Проте, з вини відповідачів позивач не може належним чином виконати вказане вище рішення Ладижинської міської ради та виготовити Державний акт на право власності на належну їй земельну ділянку.

До цього часу відповідач ОСОБА_2 на свій власний розсуд використовує належну позивачу земельну ділянку, тобто навмисно погіршуючи становище позивача - користувача фактично використовує значно більшу площу, чим передбачено її Державними актами.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688913 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1603 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688912 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та для обслуговування житлового будинку за вищевказаною адресою.

За вирішенням земельного спору з відповідачем ОСОБА_2 в добровільному порядку позивач неодноразово зверталась з відповідними заявами в Ладижинську міську раду. Але до цього часу відповідач не бажає добровільно вирішити спір та усунути перешкоди у використані земельною ділянкою позивача, чим обмежує її права на оформлення права власності на її земельні ділянки.

Відповідач не бажає добровільно виконувати рішення 5 сесії 7 скликання Ладижинської міської ради за № 226 від 30.06.2016 "Про затвердження протоколу узгоджувальної комісії" від 02.06.2016.

Поряд з чим вказує на те, що згідно з рішенням Ладижинського міського суду від 26.01.2018 по справі № 135/1966/16-ц, яке набрало законної сили, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Ладижинська міська рада Вінницької області, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, судом було встановлені обставини, які свідчать про порушення відповідачем її прав власності.

Враховуючи зазначене вище, позивач ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди з боку відповідача ОСОБА_2 у використані позивачем належних їй земельних ділянок загальною площею 0,16 га, що розташовані в АДРЕСА_1 згідно з цільовим призначення: 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарській: споруд, та 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства шляхом скасування Державних актів на право власності на земельних ділянках на ім`я ОСОБА_2 , а саме: на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688913, згідно з яким вона є власником земельної ділянки площею 0,1603 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52; на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688912, згідно з яким вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 51, як незаконні, скасувати рішення 35 сесії 4 скликання Ладижинської міської ради від 10.03.2006, на підставі якого ОСОБА_2 були видані вказані вище Державні акти на право власності на земельні ділянки, стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати, які пов 'язані з розглядом цивільної справи, в тому числі вартість послуг адвоката в сумі - 3 000 грн, також вартість експертних послуг в сумі - 8 100 грн по проведенню експертизи Подільським центром судових експертиз.

В поданому відзиві відповідач ОСОБА_2 зазначила, що погоджується з висновком експерта і оформленням її земельних ділянок із суттєвими помилками, що даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку з урахуванням всіх обставин справи. Проте, заперечила щодо вимоги про стягнення з неї витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням земельно-технічної експертизи, оскільки вказана експертиза була проведена в іншій цивільній справі.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

У судове засідання сторони не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, підтримавши свої позиції у позовній заяві та відзиві на позовну заяву.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач по справі є власником цілого житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.03.2006.

Відповідно до ст. ст. 12, 116, 118, 121, п. 1 ст. 125, п. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, п. 12 ст. 25, 26 Закону України "Про землеустрій", ч. 1 п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" згідно з заявою ОСОБА_1 про передачу належній їй в користуванні земельної ділянки у приватну власність 16 сесія Ладижинської міської ради 6 скликання 20.11.2012 року прийняла рішення № 593, в пункті 27 якого зазначено: передати ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_1 безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,16 га, що розташована в АДРЕСА_1 згідно з цільовим призначенням: 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства.

Цим же рішенням землекористувачів зобов`язали виготовити технічну документацію.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжних земельних ділянок.

З рішення Ладижинської міської ради від 10.03.2006 вбачається, що було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 , а саме: 0,1 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, 0,1603 га для ведення особистого селянського господарства.

Так, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688913 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1603 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно з Державним акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 688912 вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та для обслуговування житлового будинку за вищевказаною адресою.

Згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15-12 та рішення 4 сесії 23 скликання Ладижинської міської ради від 02.02.1999 зазначено, що громадяни, які отримали земельні ділянки у приватну власність, в тому числі в пункті 59 ОСОБА_2 , повинні використовувати їх за цільовим призначенням, дотримуючись Земельного Кодексу України.

Рішенням Ладижинського міського суду від 26.01.2018 по справі № 135/1966/16-ц, яке набрало законної сили, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Ладижинська міська рада Вінницької області, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками, судом було встановлено наступне: «Згідно з складеним 31.10.2017 висновком № 367 за результатами проведення експертизи зазначено таке (а.с. 177-200). Під час проведення дослідження та надання відповідей на питання, що поставлені в ухвалі суду від 13.03.2017, експертом було співставлено межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:018:0093, :04:018:0094, відповідно до меж, визначених державними актами на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №688912, ЯБ №688913, які 28.09.2006 зареєстровані у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , визначену по фактичному розташуванню в Державній системі координат 1963 року та встановлено, що місце розташування об`єктів дослідження (земельних ділянок), визначене правовстановлюючими документами не відповідає їх фактичному розташуванню, визначеному в Державній системі координат 1963 року.

На підставі викладеного експерт прийшов до висновку, що під час виготовлення правовстановлюючих документів на об`єкт дослідження, було допущено помилки у визначенні координат поворотних точок меж земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_2 (Додаток 3). Внаслідок допущених помилок у визначенні координат поворотних точок меж земельних ділянок, земельні ділянки кадастровий номер :04:018:0093, :04:018:0094, що належать ОСОБА_2 накладаються на земельну ділянку, яка станом на час проведення дослідження перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки, яка станом на час проведення дослідження перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , та яка входить до складу земельних ділянок по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:018:0093, :04:018:0094, відповідно до меж, визначених державними актами на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №688912, ЯБ №688913 від 28.09.2006 року становить 0,0491 га. (491,0 кв.м.)

Як можна спостерігати на додатку 3 у якому відображено накладання земельної ділянки кадастровий номер :04:018:0093, :04:018:0094, що належать ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка станом на час проведення дослідження перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, що накладається площею 0,0491 га (491,0 кв.м.) знаходиться гараж літ. «Г», який входить до складу 15/25 частки, що належить ОСОБА_1 відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 22.03.2006 року зареєстрованого в реєстрі за №1-210 (а.с. 18,19).

Також, те що гараж літ. «Г», який входить до складу 15/25 частки, що належить ОСОБА_1 відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 22.03.2006 знаходиться у межах земельної ділянки кадастровий номер :04:018:0093, що належать ОСОБА_2 спостерігається у публічній кадастровій карті (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta)».

Суд приходить до висновку, що обставини, які були встановлені судовим рішенням від 26.01.2018 - не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 78 ЗК України у редакції на час набуття права власності на земельну ділянку позивачем право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно зі статтею 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач можуть вимагати усунення будь-яких порушень їхніх прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як встановлено судом, рішення про передання відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки у власність прийняте Ладижинською міською радою.

Відповідно до статті 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Судом встановлено факт накладення суміжних спірних земельних ділянок.

Відповідачем ОСОБА_2 не спростовано, що земельні ділянки, яка передана їй у власність, не знаходиться у межах земельних ділянок, що перебувають у користуванні відповідача.

Отже, встановивши порушення інтересів позивача, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування державних актів і рішення 35 сесії 4 скликання Ладижинської міської ради від 10.03.2006, на підставі якого ОСОБА_2 були видані вказані вище Державні акти на право власності на земельні ділянки підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Видача державного акта на право власності на землю залежить від законності рішення органу, на підставі якого виданий такий акт.

Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, суд виходить з такого.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним з елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Суд виходить з того, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд дійшов висновку, що прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що частково перебуває у користуванні іншої фізичної особи, фактично позбавляє особу, яка користується земельною ділянкою права набуття земельної ділянки у власність, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі приватної власності. Отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.

Суд вважає, що ОСОБА_2 не позбавляється права на звернення до Ладижинської міської ради для виготовлення нової технічної документації на земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи викладене вище, прийшов до переконання в тому, що позов в частині скасування державних актів і рішення сесії Ладижинської міської ради підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 704 грн 80 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 14.02.2018, а також витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3 000 грн, що підтверджується актом приймання-передачі виконаної роботи до Договору про виконання робіт від 13.02.2018 та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу.

Проте, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на проведення експертизи Подільським центром судових експертиз в сумі 8 100 грн задоволенню не підлягає, оскільки ці судові витрати позивач поніс в іншій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.103, 106, 107,108, 152, 154, 155, 198 Земельного кодексу України, ст.ст. 229, 258, 259, 263-265, 275, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки видані ОСОБА_2:

- на земельну ділянку серії ЯБ № 688913, згідно з яким вона є власником земельної ділянки площею 0,1603 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52.

- на земельну ділянку серії ЯБ № 688912, згідно з яким вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 51, як незаконні.

Скасувати рішення 35 сесії 4 скликання Ладижинської міської ради від 10.03.2006, на підставі якого ОСОБА_2 були видані вищевказані Державні акти на право власності на земельні ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 704 грн 80 коп. судового збору, а також витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3 000 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.

Суддя