Єдиний унікальний номер справи:490/6235/19
Номер провадження № 22-ц/812/367/20 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 її представника - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданої в її інтересах адвокатом - Канівець Галиною Русланівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Чулуп О.С. о 15-19 год., в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

15 липня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 10 березня 2018 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона надала ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, що еквівалентно 130 000 грн. до 28 грудня 2018 року, 06 травня 2018 року сторони уклали договір позики на суму 5000 доларів США, що еквівалентно 130 000 грн., та 10 вересня 2018 року договір позики на суму 4 000 доларів США, що еквівалентно 113 400 грн., які остання зобов`язалась повернути до 28 грудня 2018 року.

Посилаючись на те, що вказані договори позики оформлені у вигляді боргових розписок, відповідачкою в обумовлений у розписках строк, кошти передані їй в борг в добровільному порядку не повернуті, а також на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договорами позики у розмірі 373 400 грн. та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 373 400 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами було укладено договори позики, відповідно до яких відповідачка зобов`язання щодо повернення коштів у сумі 373 400 грн. не виконала, а тому позов підлягає задоволенню.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника адвоката Канівець Г.Р. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 , а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 142 556 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки судовий розгляд в суді першої інстанції відбувся за її відсутності, остання була позбавлена можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позову, чим було порушено її право на справедливий судовий розгляд, крім того судом не були враховані квитанції та розписки про часткове погашення боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачки - ОСОБА_1 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги викладені в ній не відповідають чинному законодавству.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам Закону в повній мірі відповідає.

Частиною першої статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 10 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 130 000 грн. зі строком їх повернення до 28 грудня 2018 року (а.с.10).

Також, 06 травня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 130 000 грн. зі строком їх повернення до 28 грудня 2018 року (а.с.11).

Крім того, 10 вересня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, що еквівалентно 113 400 грн. зі строком їх повернення до 28 грудня 2018 року (а.с.12).

У визначений договором строк ОСОБА_5 грошові кошти не повернула.

У зв`язку з чим, 11 липня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення коштів переданих останній за договорами позики у загальному розмірі 14 000 доларів США (а.с. 14). Того ж дня, позивачка дану вимогу направила на адресу відповідачки за допомогою засобів поштового зв`язку, про що свідчить квитанція ( а.с. 13).

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами частини другої статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договорів позики належним чином не виконала, та не повернула позивачці борг в сумі 14 000 доларів США, що еквівалентно 373 400 грн. дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованості в гривневому еквіваленті за борговими розписками від 10 березня 2018 року, 06 травня 2018 року, 10 вересня 2019 року в сумі 373 400 грн.

В своїй апеляційній скарзі, а також під час апеляційного розгляду відповідачка ОСОБА_2 визнала факт укладання договорів позики від 10 березня 2018 року, 06 травня 2018 року та від 10 вересня 2018 року та отримання грошових коштів.

Однак, стверджувала що частково повернула кошти взяті нею у ОСОБА_4 в борг про що наявні письмові доказі, а саме квитанції АТ КБ «Приватбанк» та квитанції до прибуткового касового ордеру.

Між тим, посилання на наявність квитанції до прибуткового касового ордеру від 10 грудня 2018 року на суму 3000 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки в касових ордерах не зазначено на виконання яких саме розписок сплачені зазначені кошти (а.с.118).

Також, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо сплати боргу за договорами позики шляхом переказу коштів відповідачкою на картковий рахунок позивачки в АТ КБ «Приватбанк» у період з 12 лютого 2018 року по 21 червня 2019 року, оскільки в розписках про надання позик не зазначено про такий спосіб повернення коштів (а.с. 118-120).

Крім того, у квитанціях АТ КБ «Приватбанк», в графі призначення платежу не зазначено, що ці кошти сплачені саме в рахунок погашення боргу за договорами позики.

До того ж, на зворотній сторінці вказаних квитанції зазначено про сплату ОСОБА_4 процентів за розписками про що також підтвердила ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції.

Отже, наведене свідчить про безпідставність посилань відповідачки про часткове погашення боргу за договорами позики.

Наявність у ОСОБА_4 (кредитора) оригіналів боргових розписок, виходячи з положень статей 527, 545 ЦК України, свідчить про існування невиконаного ОСОБА_2 (боржником) зобов`язання за договорами позики.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданої в її інтересах адвокатом - Канівець Галиною Русланівною залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.