Ухвала

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 619/3704/19

провадження № 61-13536ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Яремка В. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 червня 2010 року між ним та відповідачем укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг суму в розмірі 6 000,00 дол. США строком до 01 лютого 2011 року, що підтверджується розпискою. Гроші за розпискою ОСОБА_2 отримав під час її складання. Також 14 серпня 2010 року між ним та відповідачем укладений додатковий договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав додатково у борг суму в розмірі 6 000,00 дол. США строком до 01 квітня 2011 року, що підтверджується додатковою розпискою. Гроші за розпискою ОСОБА_2 отримав під час її складання. Крім того 14 січня 2011 року між ним та відповідачем укладений додатковий договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг суму в розмірі 500,00 дол. США строком до 01 травня 2011 року, що підтверджується додатковою розпискою. Гроші за цією розпискою ОСОБА_2 отримав під час її складання.

Позивач зазначав, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_2 борг за першою розпискою не повернув, у зв`язку із скрутним становищем, на його прохання він уклав з ним договір, оформленим як розписка, відповідно до якого передав йому 500,00 дол. США. Відповідно до розписки ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг протягом двох місяців, тобто 01 квітня 2011 року. Гроші за розпискою ОСОБА_2 отримав під час її складання. Гроші ОСОБА_2 не повернув, посилаючись на складні обставини, на вимоги відповідав ухильно, але з року в рік обіцяв повернути борг. 15 липня 2019 року він звертався до ОСОБА_2 з письмовою вимогою.

Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь суму боргу за розпискою від 20 червня 2010 року в сумі 6 000,00 дол. США; суму боргу за розпискою від 14 серпня 2010 року в сумі 6 000,00 дол. США; суму боргу за розпискою від 14 січня 2011 року в сумі 500,00 дол. США; суму боргу за розпискою від 01 лютого 2011 року в сумі 500,00 дол. США, що разом становить 13 000,00 дол. США, а також три проценти річних суми боргу у розмірі 3 329,51 дол. США.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 20 червня 2010 року в сумі 6 000,00 дол. США; суму боргу за розписко від 14 серпня 2010 року в сумі 6 000,00 дол. США; суму боргу за розпискою від 14 січня 2011 року в сумі 500,00 дол. США; суму боргу за розпискою від 01 лютого 2011 року в сумі 500 дол. США, що разом становить 13 000,00 дол. США, а також три проценти річних суми боргу у розмірі 3 329,51 дол. США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 13 000,00 дол. США, що підтверджується копіями розписок, проте у встановлений договором строк не повернув вказану суму, тому наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача отриманих за договором позики коштів, а також трьох процентів річних.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 січня 2020 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У пункті 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 роз`яснено порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 Цивільного кодексу України), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону України «Про судовий збір». У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, заявником оскаржується рішення суду апеляційної інстанції у частині стягнення із відповідача заборгованості у розмірі 16 329,51 доларів США.

Отже, предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у сумі 403 515,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року не підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. А. Воробйова В. В. Яремко