Справа № 404/1736/20
Номер провадження 2/404/488/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

29 вересня 2020 року Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого-судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Відділ реєстрації місця проживання особи Міської ради міста Кропивницького про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, суд, -

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 жовтня 1997 року їй належить житловий будинок з надвірними будівлями розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрований, але фактично з липня 2013 року відповідач не проживає. Будь-які витрати на утримання будинку не несе, комунальні послуги не сплачує. Враховуючи те, що порушуються її права як власника, яка не бажає нести витрати за відсутню особу, прагнення відчужити свою власність, оформити субсидію, виникає потреба звернутися до суду за захистом її прав та інтересів.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 березня 2020 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ реєстрації місця проживання особи міської ради міста Кропивницького (а.с.20-21).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.36-37).

В судове засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, що підтверджується опублікованим на офіційному веб-сайті судової влади України оголошенням про його виклик до суду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи - Відділу реєстрації місця проживання особи Міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника.

За вказаного, суд вирішує справу слухати за даної явки і наявних матеріалів у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, про що позивач не заперечив.

Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно статті 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 жовтня 1997 року посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Івановою І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №3-1549, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії КР № 00009353 від 02 квітня 1999 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 499,9 кв.м. га в межах згідно з планом, яка розташована на території АДРЕСА_2 , яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 10-11).

Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 10 березня 2020 р., підписаного сусідами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 починаючи з 24 липня 2013 р. фактично не проживає ОСОБА_2 (а.с.14).

Вказані обставини також підтвердив свідок ОСОБА_6 .

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні квартирою та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідача за зазначеною адресою неповажними, а відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що він більше року там не проживає, однак, будучи зареєстрованим за вказаною адресою створює перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 12, 81, 141, 258, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , /згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 19.03.2020 року надати реєстраційний номер облікової картки ОСОБА_2 не має можливості з причини: фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати/.

Третя особа: Відділ реєстрації місця проживання особи міської ради міста Кропивницького, місцезнаходження: м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна 41.

Повний текст рішення суду виготовлено 30.09.2020 року.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда