КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Єдиний унікальний номер справи № 755/3782/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року в справі за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки, знесення розміщених на ній будівель та споруд.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні 2017 року заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - заступник прокурора) звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратура встановила факт порушення права територіальної громади міста Києва на розпорядження та користування земельною ділянкою, на якій незаконно збудовано нерухоме майно.

Зазначав, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року у справі № 755/3627/14-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення суду нежитлове приміщення магазину площею352 кв. м 26 березня 2014 року було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням державного реєстратора від 05 травня 2014 року № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви об`єкта нерухомості, а саме: відомості «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на відомості «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м». Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2015 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено. На виконання цього рішення суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 квітня 2016 року № 29363569 скасовано реєстрацію права власності на вищезазначене майно, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом із цим, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (далі також - нежитлове приміщення, приміщення магазину) 08 червня 2016 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2016 року, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В. В. Реєстрація права власності нерухомого майна за ОСОБА_1 порушує право власності територіальної громади міста Києва на земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Земельна ділянка, на якій незаконно збудовано зазначене майно, підлягає звільненню шляхом знесення самовільно збудованого нежитлового приміщення, оскільки вона належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та іншим особам Київська міська рада не приймала, документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою, немає.

Оскільки будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об`єкт є самочинно збудованим. Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у міста Києві (за інформацією станом на 23 червня 2015 року) не видавав дозволу та не реєстрував інших документів дозвільного характеру, які надавали би право на виконання підготовчих або будівельних робіт, та не приймав зазначений об`єкт до експлуатації. Ураховуючи, що на комунальній земельній ділянці право на розпорядження якою є лише у Київської міської ради, незаконно збудовано будівлю магазину, Київська міська рада має право вимагати її знесення з метою поновлення свого порушеного права.

На підставі викладеного заступник прокурора просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 350 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 , територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення розміщених на ній будівель і споруд, вирішити питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 позов не визнав, пославшись на безпідставність аргументів позивача щодо встановлення в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2015 року факту самочинного будівництва, оскільки суд лише встановив безпідставність висновків суду першої інстанції щодо визнання права власності на приміщення з підстав, наведених у зазначеному рішенні суду. Таким чином, самочинність будівництва об`єкта є предметом доказування у цій справі, який повинен доводитися на підставі належних та допустимих доказів, наданих позивачем, а зазначене рішення апеляційного суду не є належним доказом такого будівництва. Відповідач вказував, що зареєстрував право власності на спірний об`єкт, держава визнала і підтвердила його право на належне йому майно, а тому він набув право власності на майно згідно із законом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, заступник прокурора м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 січня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року постанову Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю площею 352 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 листопада 2016 року вбачається, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року нежитлове приміщення магазину площею 352 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 .

Рішенням державного реєстратора від 05 травня 2014 року № 12827602 внесено зміни щодо площі та назви вказаного об`єкта нерухомості, а саме: відомості «нежитлова будівля площею 352 кв. м» змінено на «нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва 03 червня 2015 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності.

На виконання вказаного рішення апеляційного суду рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 квітня 2016 року № 29363569 реєстрацію права власності на вищезазначене майно скасовано, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, 08 червня 2016 року нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 2016 року, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 листопада 2016 року.

Цей договір купівлі-продажу недійсним не визнавався. Реєстрація права власності на нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м не скасована. Цей факт не заперечувався сторонами.

Також встановлено, що будівництво нежитлового приміщення проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об`єкт є самочинно збудованим. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2014 року, на підставі якого проведено первинну реєстрацію нерухомого майна, скасовано і не може породжувати будь-які права. Оскільки нежитлове приміщення побудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об`єкт згідно з частиною першою статті 376 ЦК України є самочинно збудованим і підлягає знесенню.

Згідно з базою даних міського земельного кадастру земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не обліковується. Звернення ОСОБА_2 або інших осіб стосовно надання вищезазначеної земельної ділянки у власність (оренду) до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходили, що підтверджується листами Департаменту від 25 червня 2015 року, від 18 серпня 2015 року, від 12 грудня 2016 року та від 21 грудня 2016 року.

Зазначена земельна ділянка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, лише Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та іншим особам Київська міська рада не приймала, документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою, немає.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до у частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави вважати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду

Отже, нежитлове приміщення магазину площею 350 кв. м, на АДРЕСА_1 споруджене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, тому це приміщення є самочинно збудованим.

Обґрунтовуючи свою вимогу щодо повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Києва, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення розміщених на ній будівель та споруд, заступник прокурора також посилався на ст. 376 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у справі № 6-180цс14.

За правилом ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову апеляційного суду у даній цивільній справі, Верховний Суд вказав, що згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, суд першої інстанції не з`ясував, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню.

Разом з цим, з`ясування цих питань потребує спеціальних знань, тому неможливе без призначення по справі земельно-технічної експертизи та надання відповідного висновку експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

За правилами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Висновків експертів зі спірних питань сторони суду не надавали, клопотання про призначення експертизи під час розгляду справи не заявляли.

Враховуючи висновки Верховного суду, викладені у постанові від 01 липня 2020 року, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторонам було роз`яснено право заявити клопотання про призначення по справі судової експертизи для встановлення обставин, що потребують з`ясування, однак, позивач вказував, що у матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позовних вимог і що позивач не вважає необхідним призначення експертизи у даній справі.

Крім цього, необхідно звернути увагу, що у статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що нерухоме майно, яке належить відповідачу, знаходиться на земельній ділянці, яку просить звільнити заступник прокурора. Позивач не надав суду актів обстеження земельної ділянки, графічних матеріалів, висновків земельної та будівельно-технічної експертиз. Тобто, у матеріалах справи відсутні докази, які б у своїй сукупності вказували на конкретну земельну ділянку, на якій знаходиться нерухоме майно та містили чіткі характеристики вказаного нерухомого майна.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 29 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді