КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року

м. Київ

справа №761/42182/18-ц

провадження №22-ц/824/4246/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо/Україна/»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сандугея Ігоря Вікторовича

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у складі судді Кондратенко О.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо /Україна/» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд скасувати наказ № 153-К від 10 жовтня 2018 року ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на роботі в ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» на посаді директора департаменту у департаменті по роботі з персоналом; стягнути з ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.; стягнути з ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Мотивуючи свої вимоги, зазначає, що з 10 листопада 2017 року по 10 жовтня 2018 року працювала на посаді директора департаменту у департаменті по роботі з персоналом ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/». Наказом № 153-К від 10 жовтня 2018 року її було звільнено з займаної посади у зв?язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 37- ОД від 08 серпня 2018 року.

Уважає своє звільнення проведеним з порушенням норм КЗпП України, оскільки, дійсного скорочення штату працівників на товаристві не відбулося, а при звільненні їй не були запропоновані усі вакантні посади.

А тому, вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 17 січня 2020 року представник позивача адвокат Сандугей І.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що дійсного скорочення штату працівників не відбулося, оскільки департамент по роботі з персоналом не ліквідований, а посаду, що займала позивач, фактично зайняла менеджер з персоналу Лісівенко А.О. без зміни назви посади.

Вказує, що у період з 08 серпня по 10 жовтня 2018 року на підприємстві відповідача було прийнято на роботу велику кількість працівників та створено нові штатні одиниці, проте, жодна із посад позивачці не була запропонована, окрім секретаря з невідомими посадовими обов`язками. Уважає, що обставина відсутності кваліфікації у ОСОБА_1 для зайняття вакантних посад на підприємстві не доведена і матеріали справи, на думку апелянта, не містять жодних доказів на підтвердження вказаної обставини.

Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Мінісо /Україна/» - Клименко Д.С. 21 лютого 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а тому, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу № 153-К від 10 жовтня 2018 року про звільнення, поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що Наказом № 67-К від 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду директора департаменту у департамент по роботі з персоналом ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/».

Наказом № 07-ШР від 31 липня 2018 року затверджено штатний розпис та наказано: затвердити і ввести в дію з 01 серпня 2018 року штатний розпис у кількості 120,00 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 2 079 415,99 грн. Додаток №7-ШР від 01 серпня 2018 року.

Згідно додатку №7-ШР від 01 серпня 2018 року, у структурному підрозділі Департаменту по роботі з персоналом передбачена посада: директор департаменту (а.с.126-129 ).

Наказом № 37-ОД про скорочення штату працівників від 08 серпня 2018 року визначено, що у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці та потребою скорочення витрат на утримання апарату управління підприємства, наказано: скоротити з 10 жовтня 2018 року штат працівників в ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» за рахунок наступного переліку посад: директор департаменту, департамент по роботі з персоналом - 1 штатна одиниця; запропонувати працівникові, що підпадає під скорочення штату, переведення за його згодою на іншу посаду.

У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідного працівника та звільнити його за п.1 ст. 40 КЗпП України; відповідно до чинного законодавства України не пізніше ніж за 2 місяці вручити персональне попередження під розпис працівнику, посада якого підлягає скороченню; звільнення працівника відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України провести згідно з вимогами діючого законодавства України, з дотримання відповідних пільг та компенсацій ( а.с.17 ).

Наказом № 08-ШР про внесення змін до штатного розпису від 08 серпня 2018 року, внесено зміни до штатного розпису ТОВ з ІІ «Мінісо /Україна/» та визначено скоротити з 10 жовтня 2018 року 1 штатну одиницю - директор департаменту, департамент по роботі з персоналом ( а.с.18 ).

Згідно штатного розпису, який діяв станом на 07 серпня 2018 року, у структурному підрозділі Департамент по роботі з персоналом передбачена посада: директор департаменту, кількості штатних одиниць - 156, 50 з місячним фондом заробітної плати 2 519 128, 79 грн.

Наказом № 015-ШР від 01 жовтня 2018 року «Про внесення змін до штатного розкладу», було наказано: ввести з 01 жовтня 2018 року до штатного розкладу ряд змін, які полягали у введені до штатного розкладу 6-ти нових посад, виведення зі штатного розкладу 6-ти посад, а також зміни посадових окладів щодо 59 посад та 4 співробітників.

Згідно штатного розпису, який діяв станом на 01 жовтня 2018 року, у структурному підрозділі Департамент по роботі з персоналом передбачена посада: директор департаменту (а.с.130-136).

Згідно штатного розпису, який діяв станом на 11 жовтня 2018 року, у структурному підрозділі Департамент по роботі з персоналом посада: директор департаменту не передбачена, кількості штатних одиниць - 141,75 з місячним фондом заробітної плати 2 432 927, 56 грн.

Накази: №37-ОД «Про скорочення штату працівників» від 08 серпня 2018 року та №08-ШР «Про внесення змін до штатного розпису» від 08 серпня 2018 року на час розгляду справи по суті є чинним.

Як убачається з матеріалів справи, до відома ОСОБА_1 були доведені наказ №37-ОД «Про скорочення штату працівників» від 08 серпня 2018 року та №08-ШР «Про внесення змін до штатного розпису» від 08 серпня 2018 року, а також повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку зі скорочення штату працівників від 08 серпня 2018 року, яким було запропоновано іншу роботу на підприємстві, відповідно до фаху - посаду секретаря з посадовим окладом 12 422,36 грн. на місяць (а.с.48, 51, 52 ).

ОСОБА_1 відмовилася отримати та поставити на вищезазначених наказах і повідомленні підпис та дату щодо ознайомлення,про що було складено акт №08-08/18 від 08 серпня 2018 року.

В цей же день, 08 серпня 2018 року зазначений акт, а також Накази № 37-ОД, №08-ШР та повідомлення були направлені поштовою кореспонденцією на домашню адресу ОСОБА_1 , про що свідчить опис вкладення цінного листа та повідомлення про отримання ОСОБА_1 зазначених документів 14 серпня 2018 року ( а.с.54 ).

Отже, вірним є висновок суду, що ОСОБА_1 про своєчасне попередження про звільнення була повідомлена завчасно.

Із вищезазначеного повідомлення також убачається, що ОСОБА_1 було запропоновано іншу роботу на підприємстві, відповідно до її фаху - посада секретаря.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно з п.п.1, 6 ч.1 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення.

За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.06.2012 року в справі №6-65цс12, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Наказом № 153-К ( розпорядження ) про припинення трудового договору (контракту) директора департаменту, Департаменту по роботі з персоналом, ОСОБА_1 , звільнено 10 жовтня 2018 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.16).

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір ( ст.235 КЗпП України ).

Посаду директора департаменту, Департаменту по роботі з персоналом, яка на товаристві, згідно штатного розпису, була одна та яку обіймала ОСОБА_1 , скорочено.

Апелянт стверджує про те, що дійсного скорочення не відбулося, а позивачу не було запропоновано всі вакантні посади. Проте, такі доводи спростовуються наступним.

Відповідно до ч.3 ст.64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Представник відповідача зазначав, що рішення про скорочення посад приймалися з метою оптимізації управління товариством і у зв`язку зі змінами в організації виробництва, тому доводи апеляційної скарги, що дійсного скорочення штату працівників не відбулося з причин того, що департамент по роботі з персоналом не ліквідований, на увагу суду не заслуговують.

Окрім того, усі вільні посади, окрім посади секретаря, від якої позивач відмовилася, наявні на час звільнення ОСОБА_1 , не були запропоновані останній, оскільки не відповідали її кваліфікаційному та фаховому рівню.

Посади, про які зазначає ОСОБА_1 , відповідно до їх посадових інструкцій, потребували певного стажу роботи саме за посадою, повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки, кваліфікаційних вимог по певному напрямку, знання іноземних мов (англійської та китайської), що підтверджується посадовими інструкціями вказаних посад, тому безпідставні доводи апелянта про те, що відсутність кваліфікації позивачки для зайняття вакантних посад на підприємстві не доведена, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.

Отже, аналізуючи зібрані по справі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивачки із займаної посади за п. 1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а тому у суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу № 153-К від 10 жовтня 2018 року про звільнення, поновлення позивачки на роботі, стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачаОСОБА_1 - адвоката Сандугея Ігоря Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай