ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року

м.Суми

Справа №592/14482/18

Номер провадження 22-ц/816/389/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

у присутності:

ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Нагорного Віталія Борисовича,

ОСОБА_2 - адвоката Бидюкова Дмитра Володимировича

Представника Сидоренко Юлії Анатоліївни - адвоката Бидюкова Дмитра Володимировича,

Мазуренко Яни Борисівни

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Бидюкова Дмитра Володимировича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 грудня 2019 року ухваленого у складі судді Фоменко І.М., у м. Суми, повний текст складений 13 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення з житлового будинку, та за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , 2006 року народження, до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Сумської міської ради, про визнання права користування та встановлення порядку користування житловим будинком,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 і свої позовні вимоги мотивував тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку без реєстрації проживає ОСОБА_5 , яка є вдовою померлого сина позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті сина позивач неодноразово висловлювала свої заперечення проти того, що ОСОБА_5 продовжує безпідставно проживати в будинку позивачки не будучи членом її сім`ї. Вказані висловлювання спричиняють постійні сварки, що негативно впливають на всіх членів сім`ї позивачки, які зареєстровані та проживають в даному будинку, зокрема на дочку позивачки та її неповнолітнього сина. ОСОБА_5 жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачкою є нестерпним через постійні сварки. На численні прохання переїхати в інше житло, зокрема те, власником якого відповідач являється, ОСОБА_5 відмовляє. Вважає, що відповідач заважає їй вільно користуватися належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятися не збирається. Тому просила суд виселити ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , 2006 року народження, звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Сумської міської ради і свої позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилася дочка ОСОБА_4 , батьком якої був записаний ОСОБА_6 - син відповідача ОСОБА_1 29 травня 2015 року вона уклала шлюб з батьком дитини . Ще до реєстрації шлюбу, за пропозицією та з дозволу власниці будинку ОСОБА_1 вона була вселена в спірний будинок . Після народження дитини, вона також була вселена до будинку. З цього часу вищезазначений будинок був постійним місцем проживання її родини . З моменту вселення в будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стали постійно проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 - чоловіком та батьком, а також зі свекрухою ОСОБА_1 та користуватися будинком нарівні з власницею домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким все майно, яке буде їй належати на день смерті заповіла внучці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті її чоловіка та батька дитини вона продовжила проживати разом із свекрухою - відповідачем у справі. Останнім часом стосунки з ОСОБА_1 погіршилися, вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 та зятем ОСОБА_7 принижують її та її малолітню дочку ОСОБА_4 , здійснюють на них фізичний тиск та виганяють з будинку. Своїми діями ОСОБА_1 , її дочка та зять роблять все, щоб вона разом з малолітньою дочкою виселилися з спірного домоволодіння, і таким чином позбавити їх права користування житлом, тому ОСОБА_5 просила визнати за нею та її малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на проживання та користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування житловим будинком наступним чином: виділити в користування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 житлову кімнату 1-4 на плані поверхів площею 11,5 кв.м, житлову кімнату 1-5 на плані поверхів площею 15,4 кв.м. Виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату 1-6 на плані поверхів площею 15,2 кв.м. У спільному користуванні залишити коридор 1-7 на плані поверхів площею 5,0 кв.м, санвузол 1-8 на плані поверхів площею 2,7 кв.м, коридор на плані поверхів площею 3,0 кв.м.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 20 листопада 2018 року цивільну справу № 592/14635/18, провадження № 2/592/5173/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про виселення було об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 592/14482/18, провадження № 2/592/5137/18 за позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , 2006 року народження до ОСОБА_1 про визнання права користування та встановлення порядку користування житловим будинком.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Позовні вимоги ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , 2006 року народження, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право на проживання та користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 352,40 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 повністю відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд у рішенні зазначив, що вже тривалий час ОСОБА_5 не проживає у спірному домоволодінні, а тому фізично не може чинити апелянту перешкоди у реалізації права вільного володіння, користування і розпорядження належним їй майном. Вважає дані твердження суду хибними та такими, що не відповідають дійсності, адже ОСОБА_5 вселилася до будинку без згоди ОСОБА_1 як власника. Із ОСОБА_5 упродовж всього часу проживання останньої в будинку позивача відбувалися постійні суперечки та сварки. Ці факти не спростовувались та не заперечувались ОСОБА_5 . Тривалий час ОСОБА_1 , у зв`язку з погіршенням стану здоров`я змушена проживати у своєї дочки ОСОБА_3 , а тому не володіє достатніми даними щодо того, чи проживає ОСОБА_5 у спірному будинку. Крім того, в будинку, що належить ОСОБА_1 знаходяться речі ОСОБА_5 , які займають декілька житлових кімнат. Всі ці обставини підтверджують наявність перешкод у реалізації апелянтом права вільного володіння, користування і розпорядження своїм майном. Крім того, місце проживання малолітньої ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою постійного місця проживання її батька ОСОБА_6 . Встановивши той факт, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд не взяв до уваги те, що місце проживання малолітньої ОСОБА_4 на сьогоднішній день визначено за адресою, відмінною від місця проживання її матері, а отже є свідченням порушення інтересів дитини. На сьогоднішній день у спірному будинку ніхто не проживає, в ньому відсутні газо- та електропостачання, відсутні будь-які нормальні умови для проживання дитини та її нормального розвитку. Вважає, що малолітня ОСОБА_4 не є членом сім`ї власника спірного житлового приміщення, була зареєстрована у будинку за місцем проживання свого батька ОСОБА_6 . Право користування житловим приміщенням малолітньої ОСОБА_4 є похідним від права її батька ОСОБА_6 . Оскільки батько малолітньої помер, то правові підстави для проживання та реєстрації малолітньої ОСОБА_4 в спірному житловому будинку відсутні, а отже реєстрація малолітньої в житловому будинку, який належить позивачу, порушує права останньої у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - адвокат Бидюков Д.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. ОСОБА_5 тривалий час разом зі своєю дочкою проживають в спірному житловому будинку, користуються зазначеним житлом, утримують його, право користування було узгоджено з власником житла за життя ОСОБА_6 . Малолітня ОСОБА_4 була вселена на підставах та у спосіб передбачений законом, у зв`язку з чим має право користуватися спірним житловим приміщенням нарівні з власником будинку. В свою чергу, судом не було враховано, що ОСОБА_4 є малолітньою та яким чином буде здійснюватися користування житлом без її матері, оскільки самостійно вона не зможе перебувати та проживати. Вважає, що ОСОБА_5 як матір малолітньої дочки повинна проживати разом з дитиною. Не є перешкодою відсутність реєстрації місця проживання у спірному житловому будинку, адже тривалий час в ньому проживає, починаючи з моменту знайомства зі своїм померлим чоловіком.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи не надходили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи ОСОБА_1 та її представника , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги і заперечили проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 , пояснення ОСОБА_5 та її представника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги і заперечили проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , думку 3-ї особи ОСОБА_3 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 і заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позовів, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Бидюкова Д.В. підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 3/5 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 від 03.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І. (т.1, а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народилася дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області. (т.2, а.с.11).

29 травня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Зарічним відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції. (т.2, а.с.12).

Місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ( т.2 , а.с.9).

Місце проживання малолітньої ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книгою (т.1, а.с.12-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (т.2, а.с.13).

Відповідно до заповіту, посвідченого 27 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиним О.О., ОСОБА_1 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно онуці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2, а.с.14).

20.08.2018 року, 25.08.2018 року ОСОБА_5 зверталася з заявами до Сумського відділу поліції про вчинення ОСОБА_1 протиправних дій відносно неї та її малолітньої доньки , яка ображала та принижувала її доньку ОСОБА_4 , 2006 року народження та вигнала їх з будинку (т.2, а.с.15-17).

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 31.08.2015 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має наступний склад сім`ї: син - ОСОБА_6 , 1967 року народження, дочка - ОСОБА_3 , 1979 року народження, онук - ОСОБА_9 , онука - ОСОБА_4 , 2006 року народження (т.2, а.с.18).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.12.2019 року, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_4 , виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради від 15.05.2009 року, є власником 1/3 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_4 загальною площею 34,83 кв.м. і житловою площею 19,2 кв.м. (т.2, а.с.108-110).

Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання малолітньої доньки позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , 2006 року народження , такою, що набула право користування житловим приміщенням виходив з того, що оскільки остання була вселена та зареєстрована в даному будинку тому і набула право користування ним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, входячи з наступного :

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення , можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Частиною 1ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном

Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , 2006 року народження реєструвалося в спірному будинку , у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах і тому смерть її батька не позбавляє її права на користування цим житлом .

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи та пояснень сторін малолітня ОСОБА_4 , не тільки була зареєстрована в спірному будинку , а і з народження проживала у ньому і для її проживання їй була облаштована окрема кімната і тому даний будинок був місцем постійного проживання малолітньої дитини.

Наприкінці 2018 року власник будинку ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 почали примушувати ОСОБА_5 та її малолітню доньку до виселення з будинку, створювали їм перешкоди у користуванні будинком, відключали електропостачання, а 7 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Сумигаз « із заявою про відключення газопостачання до будинку і тому ОСОБА_5 була вимушена звертатись із заявою про відновлення газопостачання .

На даний час у будинку , з ініціативи її власника відключено електропостачання та газопостачання і дана обставина визнається сторонами у справі.

Такі дії власника будинку та її доньки ОСОБА_3 змусили ОСОБА_5 та її малолітню доньку тимчасово залишити місце свого постійного проживання і перейти мешкати в найману квартиру.

Таким чином колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_5 в частині визнання за її малолітньою донькою ОСОБА_4 , 2006 року народження право на користування спірним будинком.

В той же час , колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 в частині визнання за нею права користування даним будинком.

При цьому суд виходив з того, ОСОБА_5 звернулась з позовом виключно в інтересах дитини , котра зважаючи на свій малолітній вік, не здатна особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5 саме себе вона зазначає позивачем у справі, а не тільки свою малолітню доньку. З мотивувальної частини позову також вбачається, що вона обґрунтовує набуте нею особисто право користування житловим приміщенням , оскільки вона з дозволу власниці будинку була вселена до нього , тривалий час проживала в будинку разом із своєю сім`єю , там знаходяться усі набуті нею речі за час спільного проживання з ОСОБА_6 . В прохальній частині позову позивач також просить визнати і її і її малолітню доньку такими, що набули право користування житловим будинку.

Тому висновок місцевого суду про те, що позивач ОСОБА_5 , звертаючись з позовом до суду діяла лише в інтересах малолітньої доньки є помилковим .

Як вже встановлено судом і дана обставина визнається сторонами у справі, ОСОБА_5 , починаючи з 2004 року почала мешкати разом з ОСОБА_6 і з дозволу власниці будинку ОСОБА_1 була вселена до нього. У них склався порядок користування даним будинку відповідно до якого вона з ОСОБА_6 займали дві кімнати , які на плані поверхів зазначені під літерами 1-4, 1-5 , а ОСОБА_1 займала кімнату під літерою 1-6, кухня , санвузол та інші підсобні приміщення перебували в їх спільному користуванні ( т.2 а.с.20). Після народження доньки ОСОБА_4 вона також була вселена у спірний будинок і для її проживання було здійснено ремонт в одній із кімнат і її обладнано дитячими меблями . Сторонами не заперечується той факт, що дві кімнати в будинку обладнано меблями, що придбавались ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час спільного проживання.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_1 і чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_6 останні продовжили спільно проживати у будинку, у них були нормальні сімейні відносини про що свідчить заповіт складений ОСОБА_1 на користь малолітньої онуки ОСОБА_4 , 2006 року народження . Лише після погіршення відносин між ними у 2018 році ОСОБА_1 переїхала мешкати в будинок своєї доньки ОСОБА_3 , а потім вони створили умови за яких ОСОБА_5 та її малолітня донька ОСОБА_4 вимушені були залишити своє постійне місце проживання і перейшли мешкати в найману квартиру.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 не набула право користування будинком , оскільки не була зареєстрована у ньому і має на праві власності інше житло.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.29 місцем проживання фізичної особи є житло , в якому вона проживає постійно або тимчасово. Дана норма права не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 дійсно належить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 . В той же час дана квартира є однокімнатною житловою площею 19,2 кв.м. загальною площею 34,83 кв.м. і тому зважаючи на незначну частку останньої у праві власності на квартиру, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_5 про те, що починаючи з 2004 року її постійним місцем проживання була не дана квартира , а житловий будинок по площі АДРЕСА_5 .

З огляду на це, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач без належних правових підстав проживає у спірному будинку.

Виходячи з нього , колегія суддів погоджується з доводами позивача ОСОБА_5 про набуття нею права користування житловим будинком належним на праві власності ОСОБА_1 , а тому в цій частині рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення її вимог.

В той же час, колегія суддів вважає такими , що не заслуговують на увагу доводи позивача ОСОБА_5 щодо встановлення порядку користування житловим будинком , оскільки відповідно д ч.1 ст. 405 ЦК України саме власник житла визначає житлове приміщення яке мають право займати члени його сім`ї, а тому в цій частині позов ОСОБА_5 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає такими , що не заслуговують на увагу доводи апелянта ОСОБА_1 щодо обґрунтованості її вимог про виселення ОСОБА_5 , оскільки як вже було встановлено судом остання з дозволу власниці житла була вселена до нього як член її сім`ї, тривалий час проживала в ньому , здійснювала разом з покійним чоловіком поточний ремонт квартири , сплачувала комунальні послуги, у даній квартирі знаходяться її особисті речі та речі її малолітньої дитини , речі домашнього вжитку та меблі, а тому відсутні передбачені ст.ст.116 ЖК України та ст.391 ЦК України передумови для позбавлення її права на житло шляхом виселення .

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Матеріалами справи встановлено, що на момент вселення у житловий будинок по АДРЕСА_1 . відповідач ОСОБА_5 була дружиною сина позивачки - ОСОБА_6 , який є членом сім`ї позивача, та вселилась у будинок за її згодою. Докази того, що ОСОБА_5 вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні.

При цьому, долучені до позовної заяви звернення ОСОБА_5 до органів внутрішніх справ, свідчать про внутрішні неприязні взаємовідносини сторін, які виникли між ними , починаючи з 2018 року та не підтверджують факту, що ОСОБА_5 здійснює ОСОБА_1 перешкоди у користуванні її власністю.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бидюкова Д.В. задовольнити частково.

Рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бидюкова Дмитра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 03 грудня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Визнати за ОСОБА_5 право проживання та користування будинком за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 березня 2020 року.

Головуючий - О.І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко