Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 199/2799/17

провадження № 61-893св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - громадська організація «Дніпровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах її члена ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, ліквідаційна комісія Дніпровського міського управління Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року громадська організація «Дніпровська незалежна правозахисна громадська організація» (далі - ГО «ДНПГО») в інтересах її члена ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ліквідаційної комісії Дніпровського міського управління Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням посадової особи органу досудового слідства.

Позов обґрунтовано тим, що 20 жовтня 2006 року прокурор Індустріального району м. Дніпра порушив кримінальну справу № 64061766 за частиною другої статті 190 КК України. 23 жовтня 2006 року слідчий Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 (далі - Індустріальний РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області) виніс постанову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить

ОСОБА_3 . На той час ОСОБА_3 продав вказану квартиру, отримав гроші за продаж, а тому ця квартира на час накладення арешту йому не належала.

У кримінальній справі № 64061766 станом на 23 жовтня 2006 року позивач не був ні підозрюваним, ні обвинувачуваним. Кримінальну справу № 64061766 об`єднано з кримінальною справою № 36061032 та прийнято до провадження слідчим з ОВС РОВС та ЗСОГ СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Заставським І. А., про що слідчий Заставський І. А. 25 жовтня 2006 року виніс відповідну постанову. 12 грудня 2006 року Заславський І. А. виніс постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі

№ 36061032.

Постановою слідчого Заставського І. А. від 17 лютого 2007 року кримінальне переслідування стосовно позивача по обвинуваченню за частиною четвертою статті 190 КК України припинено у зв`язку із недоведеністю його участі у скоєнні цього злочину. Про цю постанову позивач дізнався лише

28 липня 2010 року. За результатами досудового слідства у кримінальній справі № 36061032 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська

28 грудня 2010 року ухвалено вирок № 1-173/10, яким скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Вирок набрав чинності 12 січня 2011 року.

Арешт квартири тривав з 23 жовтня 2006 року по 12 січня 2011 року. З метою зняття арешту з квартири ОСОБА_1 неодноразово звертався до різних органів державної влади. Незаконне накладення арешту на квартиру завдало йому значної майнової шкоди, фізичних страждань та моральної шкоди. Намагаючись зняти незаконний арешт, який накладено слідчим Зюзь І. Н., він вимушений був витрачати час та кошти, у зв`язку з чим він не працював і як наслідок не отримував доходи.

Загальна кількість днів, які ОСОБА_1 витратив на зняття незаконного арешту складає 24 робочі дні, а тому він має право на відшкодування упущеної вигоди в розмірі місячної мінімальної заробітної плати -

1 450,00 грн, а також, витрати на надання йому адвокатських послуг -

7000,00 грн, моральну шкоду - 72 983,33 грн. Майнову та моральну шкоду позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2017 року відмовлено в позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за незаконні дії органів досудового розслідування щодо притягнення позивача як обвинуваченого, застосування запобіжного заходу та накладення арешту на майно позивача вже відшкодовано моральну шкоду та після припинення стосовно позивача кримінального переслідування у кримінальній справі № 36061032 постановою слідчого по ОВС СВ з РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України Заставського І. А. від 17 лютого 2007 року будь-яких процесуальних дій, які обмежують права позивача не проводилося. Позивачу постановою органу досудового слідства від 25 листопада 2013 року відшкодовано майнову шкоду в сумі 1 200,00 грн як втрачений заробіток, внаслідок незаконних дій слідчого під час досудового слідства. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2016 року ОСОБА_1 у вимогах до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про скасування постанови органу, що проводив слідчі дії, відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та витрат на правову допомогу - відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня

2017 року апеляційну скаргу ГО «ДНПГО» відхилено. Рішення

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 07 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу

ГО «ДНПГО» в інтересах її члена ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 12 листопада

2019 року апеляційну скаргу ГО «ДНПГО», яка діє в інтересах її члена

ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2017 року скасовано, позов громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка діє в інтересах її члена ОСОБА_1 , залишено без розгляду.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові, а у спорах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних спорах - фізичній особі, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність. Ці вимоги законодавства щодо представництва у цивільному процесі є чіткими, не підлягають звуженню або розширенню, а тому ГО «ДНПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та справу передати на новий апеляційний розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року справу за позовом

ГО «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка діє в інтересах її члена ОСОБА_1 , до Державної казначейської служби України, ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням посадової особи органу досудового слідства призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , як позивач (частина п`ята статті 56 ЦПК України) особисто підтримував позовні вимоги як фізична особа і як громадянин України, а також особисто наполягав на задоволенні позовних вимог, а тому суд апеляційної інстанції необґрунтовано залишив позов без розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Позовну заяву у цій справі подала ГО «ДНПГО» в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 , яка не має статусу юридичної особи та не має статуту. Від імені ГО «ДНПГО» скаргу підписала ОСОБА_5 як керівник цієї організації.

ГО «ДНПГО» у цій справі діє в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об`єднання з іншими особами.

Частиною першою статті 36 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Частиною п`ятою статті 1 статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» визначено, що громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу.

Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec(2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року (далі - Рекомендація) неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.

З огляду на вказане правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначенні національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.

Неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства (пункт 11 Рекомендації).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.

За загальним правилом примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених зазначеним Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Однак, виконання судових рішень може здійснюватися органами та установами, які не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Так, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Учасниками виконавчого провадження є, зокрема, сторони та представники сторін (частина перша статті 14 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша і друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто (частина перша статті 16 Закону України «Про виконавче провадження»).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

ГО «ДНПГО» у цій справі діє в інтересах позивача. Щодо самопредставництва, то ГО «ДНПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України). Щодо можливості сторони брати участь у судовому процесі через представника, то виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (частини четверта та п`ята статті 131-2 Конституції України).

Згідно з частинами першою та другою статті 60 ЦПК України можливість бути представником у суді мають адвокат або законний представник

(стаття 59 ЦПК України); під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених

у статті 61 цього кодексу.

Отже, з метою забезпечення інтересів правосуддя, виконання завдання цивільного судочинства ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові, а у спорах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних спорах - фізичній особі, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність. Ці вимоги законодавства щодо представництва у цивільному процесі є чіткими та передбачуваними для позивача і ГО «ДНПГО».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 10 квітня 2019 року у справі № 199/6548/17 (провадження

№ 61-42222св18) та від 28 серпня 2019 року у справі № 199/125/17 (провадження № 61-46582св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 14-52цс19).

Залишаючи позов ГО «ДНПГО» в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 без розгляду, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Встановивши, що членство в громадській організації само по собі не є підставою для виникнення процесуального представництва, та врахувавши, що процесуальний закон не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить адвокатові, законному представникові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив позовну заяву без розгляду.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 особисто був присутнім у судовому засіданні та приймав участь у справі як позивач, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позов подано

ГО «ДНПГО» в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_1 . Отже, ГО «Дніпропетровська НПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України), як і не є стороною у цивільному процесі (статті 48 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович