Провадження № 2/760/3559/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Ступак М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

13.10.2017 позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 65596,76 грн. за кредитним договором № б/н від 09.04.2010 та судового збору у розмірі 1600 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, уклала договір № б/н від 09.04.2010 , згідно якого отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2017 становить 65596,76 грн, з яких: 2829,93 грн - заборгованість за кредитом, 55573,74 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом, 3593,24 грн - заборгованість за пенею та комісією, та штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина); 3099,85 грн. - штраф (процентна складова).

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 67949,99 грн. за кредитним договором № б/н від 19.09.2011 року.

Згідно протоколу автоматизованого повторного розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Лазаренко В.В.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2018, після надходження відповіді щодо місця реєстрації відповідача, відкрито спрощене позовне провадження в справі.

В ухвалі було визначено учасникам судового розгляду строки на подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень та пояснень щодо позову в порядку передбаченому статтями 179-181 ЦПК України.

26.03.2018 року до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні та відзив на позовну заяву.

13.06.2018 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

10.07.2018 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

31.07.2018 до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні та заперечення на позовну заяву.

04.09.2018 до суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення.

26.10.2018 до суду від відповідача надійшли заперечення.

Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 19.02.2019, вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. у зв`язку з тимчасовим відстороненням судді Лазаренко В.В. від здійснення правосуддя.

Ухвалою суду від 22.02.2019справу призначено до судового розгляду з повідомленням сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених в заявах по суті справи також просила застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріалах справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 09.04.2010 між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання Анкети-заяви, відповідно до якої банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

09.04.2010 ПАТ «ПриватБанк» відкрито рахунок на ім`я відповідача.

Встановлено та не заперечувалося представником відповідача, що в період дії договору ОСОБА_1 користувалась послугами кредитування банківського рахунку та здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В матеріалах справи наявна копія анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 09.04.2010, яка містить підпис ОСОБА_1 , згідно з якою остання виявляє бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «кредитка «універсальна». Факт оформлення кредитної картки також визнається відповідачем, у зв`язку із чим суд вважає доведеним факт укладення кредитного договору.

За змістом позовних вимог заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 2 829, 93 грн.

Відповідач заперечень щодо вказаного факту суду не повідомив, висновок економічної експертизи в матеріалах справи відсутній, відповідне клопотання про призначення експертизи сторонами не заявлене, з урахуванням чого суд приходить до висновку про доведеність розміру заборгованості за кредитом.

Позивач, крім стягнення заборгованості за кредитом, просить стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом в розмірі 55 573,74 грн, пеню та комісію в розмірі 3593,24 грн, а також штрафи в розмірі 500, 00 грн. та 3 099,85 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, Банк посилається на Анкету-заяву від 09.04.2010 та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину договору укладеного між АТ «ПриватБанк» та відповідачем.

Втім, у Анкеті-заяві від 09.04.2010, відомості про розмір наданої суми кредитних коштів та розмір процентної ставки відсутні, крім того, зазначена Анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки: пені та штрафів.

Як на підставу для нарахування процентів по кредиту та неустойки, позивач посилається на Умови та Правила надання банківських послуг.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг відповідач була ознайомлена та погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву від 09.04.2010.

До спірних правовідносин не можна застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, - оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09.04.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.10.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Роздруківки Наказів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, через відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил та роздруківки Наказів не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на дату виникнення правовідносин).

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватись на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку із чим, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Відповідач вважав узгодженими при укладенні договору.

Наданий Відповідачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням того, що Роздруківки наказів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 квітня 2010 року шляхом підписання Анкети-заяви та відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оцінюючи Умови та правила надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, суд враховує правові позиціі? Верховного суду з аналогічних спорів висловлені в Постановах від 17.07.2019 року (справа № 175/4576/14ц); від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17), вважає не доведеним той факт, що останні становлять частину кредитного договору та відхиляє вказаний доказ.

Роздруківки розпорядчих документів (наказів Банку), надані позивачем, належними доказами також бути не можуть, оскільки такі фактичні дані повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування незалежно від їх узгодження позичальником, що не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Висновки суду в цій частині узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України висловленим в постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 09.04.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 2 829, 93 грн та необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, пені, комісії та штрафів через недоведеність позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, відповідач звернулась до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення відсотків та неустойки, підстав для застосування до заявлених вимог наслідків спливу строку позовної давності, суд не вбачає.

В той же час, до вимог про стягнення заборгованості по кредиту, спірні правовідносини допускають застосування строків позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про їх обґрунтованість та наявність у позивача права на захист судовий в цій частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність, згідно ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види строків позовної давності: загальний і спеціальний.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 27.03.2019 року (справа № 355/183/17).

З виписки по рахунку за період з 09.04.2010 по 12.06.2018 вбачається, що останню транзакцію за рахунок кредитних коштів ОСОБА_1 було здійснено 02.11.2012, а саме зняття готівки в банкоматі, розташованому по вул. Саксаганського, 119 м. Києва в сумі 50,00 грн з комісією 5,00 грн., а всього 55,00 грн, після чого транзакції по рахунку з використанням кредитних коштів не здійснювались. Негативний залишок після здійснення операції - 4 039, 83 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідачем в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом було внесено наступні кошти: 14.12.2012 - 300,00 грн.; 15.01.2013 - 200,00 грн.; 19.02.2013 - 50,00 грн.; 22.02.2013 - 70,00 грн.; 26.02.2013 - 50,00 грн.; 18.03.2013 - 20,00 грн.; 19.03.2013 - 129,50 грн.; 16.04.2013 - 520,00 грн.; 10.06.2013 - 90,00 грн.; 11.06.2013 - 88,00 грн.; 01.07.2013 - 200,00 грн.; 23.07.2013 - 60, 00 грн.; 21.06.2014 -100,00 грн.; 26.06.2014 - 50,00 грн.

Інші платежі на погашення заборгованості відповідачем не здійснювались та будь-які дії, що можуть розцінюватись як переривання строків позовної давності не вчинялись.

З наведеного вбачається, що строки позовної давності востаннє перервались 26.06.2014 , а тому саме із цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, оскільки вказані дії відповідача розцінюються судом, як свідоме волевиявлення, що свідчить про визнання нею боргу.

Як зазначено п. 31 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана ПАТ «КБ Приватбанк» 13.10.2017 з фактичним пропущенням строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту відсутні, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з позовом.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку в порядку ст. 141 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтею 61 Конституції України, статтями 207, 256, 257, 264, 266, 267, 525, 526, 530, 610, 611, 614, 616, 624, 633, 638, 1054 ЦК України, статтями 12, 19, 81, 82, 89, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Букіна