Справа № 145/1322/19
Провадження № 22-ц/801/1466/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуСправа № 145/1322/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В.П., Медвецького С. К.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В. О,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Ратушняка І. О. в приміщенні суду в смт. Тиврів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» (далі ТОВ «Агро-Еталон») про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу на праві власності на території Василівської сільської ради Тиврівського району належить дві земельних ділянки, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 3.23 га належить їй на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ВН № 004020, виданого 22 травня 2000 року Василівською сільською радою, та земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 2.26 га належить їй на праві власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ВН № 002969, виданого 22 травня 2001 року Василівською сільською радою.

Належні їй земельні ділянки перебувають в оренді у відповідача. Договори оренди укладені 18 жовтня 2006 року. Договір оренди на земельну ділянку № НОМЕР_1 зареєстрований 28 березня 2009 року за № 51, договір оренди земельної ділянки № 269 3 травня 2009 року за номером 81.

Під час укладення договорів оренди вони з відповідачем (орендарем) не дійшли згоди щодо строку дії договору. Вона погодилася передати належні їй земельні ділянки в оренду на строк 10 років, відповідач вимагав передати належні їй земельні ділянки йому в оренду на 49 років, тому вона відмовилася підписувати запропоновані їй відповідачем договори оренди без номерів від 18 жовтня 2006 року. На вказаних договорах її підпису немає. Підпис, який на бланках договорів розміщений під графою «підписи сторін» їй не належить. Вона погоджувалася укласти договір строком на 10 років. Наразі цей термін витік. Вона бажає користуватися належними їй земельними ділянками самостійно і самостійно їх обробляти згідно їх цільового призначення.

Позивач звернулася до ТОВ «Агро-Еталон» із заявою про припинення договору оренди належних їй земельних ділянок після збору урожаю, але їй в цьому відмовлено.

Оскільки договори нею не підписані, тому вони не укладені.

Наразі вона позбавлена права користування та володіння належною їй нерухомістю, що є непропорційним втручанням в її право власності з боку відповідача, тобто порушення Першого протоколу Конвенції («Віра Довженко проти України»).

Про те, що договори оренди належних їй земельних ділянок строком на 49 років ніби нею підписані їй стало відомо після того, як вона звернулася до відповідача із заявою про припинення договору і повернення їй земельних ділянок, тобто приблизно 2 місяці тому.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею 3.23 га, зареєстрованого 28 березня 2009 року за номером 51, та площею 2.26 га зареєстрованого 3 травня 2009 року за номером 381, розташованих на території Василівської сільської ради, укладених строком на 49 років.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори оренди земельних ділянок площею 3.23 га зареєстрованого 28 березня 2009 року за номером 51 та площею 2.26 га зареєстрованого 3 травня 2009 року за номером 381, розташованих на території Василівської сільської ради, укладених строком на 49 років.

Стягнуто з ТОВ «Агро-Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди земельної ділянки № 420 зареєстрований Тиврівським відділом реєстрації Вінницької регіональної філії "Центр ДЗК" у Державному реєстрі земель 28 березня 2009 року за № 51 та договір оренди земельної ділянки № 269 3 травня 2009 року за № 81, підпису позивачки не містять та взагалі орендодавцем не підписані, а тому вони є неукладеними, що тягне за собою визнання їх недійсними.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Агро-Еталон» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду першої інстанції зроблені без з`ясування усіх обставин справи, а позовні вимоги позивача є недоведеними. У справі відсутній висновок експерта, який би підтвердив чи спростував належність підпису позивачу у спірних договорах оренди в графі орендодавець. Також в рішенні суду першої інстанції міститься велика кількість описок.

Стверджує, що ОСОБА_1 знала про існування спірних договорів оренди землі терміном на 49 років та уклала з відповідачем додаткові угоди від 12 грудня 2018 року на земельну ділянку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

У відзиві ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник апелянта адвокат Люблінська В.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та її адвокат Бездітний І.І. просили відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 3.23 га, яка розташована на території Василівської сільської ради Тиврівського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія ВН № 004020 (а. с. 4-5), виданим 22 травня 2000 року Василівською сільською радою на підставі рішення 20 сесії 3 скликання Василівської сільської ради від 29 серпня 2001 року; та земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 2.26 га, розташована на території Василівської сільської ради Тиврівського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що стверджується Державним актом на праві приватної власності на землю серія ВН № 002969 (а. с. 6-7), виданим 22 травня 2001 року Василівською сільською радою на підставі рішення 18 сесії 3 скликання Василівської сільської ради від 29 березня 2001 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди земельної ділянки № 420 зареєстрований Тиврівським відділом реєстрації Вінницької регіональної філії "Центр ДЗК" у Державному реєстрі земель 28 березня 2009 року за № 51 та договір оренди земельної ділянки №269 3 травня 2009 року за № 81, підпису позивачки не містять та взагалі орендодавцем не підписані, а тому вони є неукладеними, що тягне за собою визнання їх недійсними.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки».

Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи позов допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не звернув увагу також на те, що згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірні договори оренди землі позивач не підписувала зробив на підставі їх безпосереднього дослідження в судовому засідання, що є припущенням, адже факт підписання чи непідписання особою спірного правочину має підтверджуватися відповідним висновком експерта, а інша сторона стверджує, що договори містять підписи обох сторін.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, адже у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агро-Еталон» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2035 (дві тисячі тридцять п`ять) гривень 20 копійок.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2035 (дві тисячі тридцять п`ять) гривень 20 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. П. Рибчинський

С. К. Медвецький

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.