Справа № 495/1693/20
№ провадження 2/495/1663/2020
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
25 вересня 2020 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Іванченко А.С.,
справа № 495/1693/20,
за участю особисто позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород - Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
18 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, просить суд: визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
Зазначає, що відповідач по справі є її сином, який в березні 2017 року виїхав до Росії та досі не повернувся.
З приводу даного факту позивач зверталась до Білгород-Дністровського міського відділу поліції, з якого отримала відповідь,що за її заявою відкрито кримінальне провадження по факту безвісного зникнення її сина.
Також зазначено, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів встановлено, що він проживає в Росії та не бажає спілкуватись із своєю матір`ю та в Україну повертатись не планує. За твердженнями позивачки, фактично з моменту виїзду відповідача він не проживає у належній їй квартирі.
Протягом всього часу відсутності сина позивач сплачує комунальні платежі.
Вказує, що вона є пенсіонеркою за віком.
Її звернення до житлово-комунальних закладів з приводу зменшення сплати відповідних платежів результатів не дали, внаслідок чого вона вирішила звернутись до суду з відповідним позовом.
23 березня 2020 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду.
05 травня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.
Позивач в судовому засідання свої позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в тому числі і через оголошення на сайті судової влади, причина неявки суду невідома.
Зі згоди позивача, суд ухвалою на місці, перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України.
Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що дійсно відповідач, який є рідним сином позивача зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . /л.с. 5/
У відповідності до акту, складеного ОСББ «Ніка» 03.02.2020 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22.08.1994 року. /л.с. 6/
За даною адресою зареєстрований її син - ОСОБА_2 з 28.12.1999 року. Зі слів сусідів ОСОБА_2 в квартирі №2 не мешкає з березня 2017 року, речей його в квартирі немає, комунальні послуги не сплачує, в ремонті квартири участі не приймає, та в дійсний час у ній не проживає, у зв`язку із чим виникла потреба у знятті його з реєстрації.
Довідкою № 94 від 28.11.2019 року з ОСББ «Ніка» також підтверджено факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , з 17.03.2017 року.
За дорученням слідчого СВ Білгород-дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 було оголошено у розшук.
В ході проведення оперативно-розшукових заходів було встановлено місцезнаходження зниклого ОСОБА_2 , який знаходиться в Російській Федерації, та повідомив, що не бажає спілкуватись з мамою та повертатись до України не планує, просить не повідомляти матері про своє місцезнаходження.
Відповідно до ст.ст. 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
У відповідності до ст. 391 ЦК України, тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вказане відповідає також правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Разом з тим, згідно витребуваної на запит суду інформації про власників квартири АДРЕСА_2 , листом КП «Білгород-Дністровське БТІ» №908 від 20.07.2020 року повідомлено, що станом на 31.12.2012 року власниками квартири АДРЕСА_2 були в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1994 року, яке було зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 22.08.1994 року в реєстровій книзі № 83 за реєстровим №5253.
Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що відповідач по справі є в рівній частці власником спірного нерухомого майна, то на нього також розповсюджується правовий режим захисту права власності, тобто визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком у зв`язку із відсутністю у займаному приміщенні понад встановлені строки буде грубим порушенням його прав, що є неприпустимим, оскільки з набуттям права власності на квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 виникло суб`єктивне право власності на певні об`єкти в юридичному складі, тому до даних правовідносин застосування норми ст. 405 ЦК України є неможливим.
Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі правового розуміння вимог чинного законодавства та його правозастосування до даних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є необґрунтованими та такими, що задоволеню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 331, 328,391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 280 - 281, 354 ЦПК України , суд, -
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 30 вересня 2020 року.

Суддя: