ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7949/20 Справа № 212/3755/20 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги Заборського Олександра Валентиновича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року, яке постановлено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 червня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 188 920 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці та витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3 000 гривень. Висновком МСЕК від 05 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них: 25% - по радикулопатії, 10% - по Хозл та 5% - по туговухості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 75 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних, на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 840,80 грн. та 2 000 грн., витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 75 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є безстроковими, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань, оскільки тривалий час лікування позбавляє позивача вести повноцінний спосіб життя, так як він відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратливості, погану сні на фоні сильних больових відчуттів.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у п. 20 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05 березня 2010 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача.

Крім того, суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

На думку апелянта судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів спричинення шкоди.

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є завищеним.

ПАТ «Кривбасзалізрудком» вважає що стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. є необґрунтованою та неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт

Відзиви на апеляційні скарги не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 26 квітня 2000 року по 07 серпня 2000 року працював на посаді гірником, з 07 серпня 2000 року по 17 квітня 2005 року прохідником на шахті «Большевик» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». З 20 квітня 2005 року по 13 березня 2020 року прохідником на шахті «Октябрська» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 13 березня 2020 року звільнений з підприємства за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 12-14).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 березня 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, та внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничого обладнання, він підпадав під вплив параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, що перевищували нормативні значення (а.с. 16).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною професійного захворювання позивача є важкість праці, пил та шум, які перевищали норми ГДК (а.с. 16-зворот).

Висновком МСЕК від 05 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них: 25% - по радикулопатії, 10% - по Хозл та 5% - по туговухості ( а.с. 7).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 березня 2020 року вбачається, що професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, та внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничого обладнання, він підпадав під вплив параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, що перевищували нормативні значення.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, зокрема, з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів спричинення шкодине заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Крім того, відповідно до норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано, що в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 березня 2020 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача в період з 2000 року по 2020 рік, висновком МСЕК від 05 травня 2020 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них: 25% - по радикулопатії, 10% - по Хозл та 5% - по туговухості

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «Кривбасзалізрудком» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває постійний біль та обмежений рух у шийному і поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву руку та ногу, порушення ходи, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, обмеження рухів та хрускіт в них, оніміння кінцівок, переважно лівих, заніміння та мерзлякуватість кистей, загальну слабкість, періодичний сухий кашель, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель з мокротинням, важкість у грудях, головний біль, зниження слуху. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, почуває себе неповноцінною людиною. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 75 000 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача в цій частині, з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України ,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічний висновок викладений в Постанові ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 25 травня 2020 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Заборським О.В. та згідно Розрахунку та Акту виконаних робіт витрат на правничу допомогу йому надана правнича допомога: попереднє опрацювання матеріалів та законодавчої бази, що регламентує спірні правовідносини 0,5 годин 500 грн., підготовка правової позиції, збір доказів, перевірка та підготовка документів 0,5 год. 500 грн., підготовка та подання позовної заяви - 1 год. 1 000 грн., судове представництво 1 година 1 000 грн. (а.с. 30-37).

На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію про сплату адвокату 3 000 грн. та Акт наданих послуг відповідно до умов договору (а.с. 33,36).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн., судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу на зазначену суму, оскільки витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачасудових витрат на правничу допомогу, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: