Справа № 133/1139/19
Провадження № 22-ц/801/1596/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 133/1139/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Воронюк В. А. від 13 травня 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

06 травня 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Сич С. М. звернувся з цим позовом, за яким, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки «HYUNDAI TUCSON» чорного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 105322 грн 03 к.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24 жовтня 1996 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Козятинському відділі РАГС Вінницької області, актовий запис № 167, який розірвано рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року. 01 лютого 2007 року вони придбали зазначений автомобіль, ринкова вартість якого, згідно з висновком судової авто-товарознавчої експертизи від 02 вересня 2019 року № 5125/19-21, становить 210644 грн 06 к.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки «HYUNDAI TUCSON» чорного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 105322 грн 03 к. Автомобіль виділено у приватну власність ОСОБА_2 .

Рішення мотивовано тим, що спірний автомобіль ОСОБА_2 придбаний 01 лютого 2007 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та оформлений на його ім`я, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності, відтак ОСОБА_1 має право отримати грошову компенсацію половини вартості цього автомобіля. Твердження ОСОБА_2 про те, що спірний транспортний засіб був придбаний ним за кошти, які фактично виплачувалися його батьком, суперечать обставинам справи та не доведені допустимими та достовірними доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати це рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив докази та не взяв до уваги пояснення свідків про те, що спірний автомобіль куплений для його батька, який здійснював сплату його вартості шляхом погашення кредиту. Кім того, його мати ОСОБА_3 звернулася з позовом про визнання частково недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу транспортного засобу, переведення прав покупця за цим договором на іншу особу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбу з 24 жовтня 1996 року, який розірвано рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 січня 2018 року (а. с. 8 9).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON» чорного кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 154).

ОСОБА_2 02 лютого 2007 року уклав з Акціонерним товариством «УкрСиббанк» кредитний договір № 0, згідно з яким заставленим майном є транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON 2.0», 2007 року випуску, № шасі (кузову) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є власністю боржника ОСОБА_2 , номер за ДРФО НОМЕР_4 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 01 лютого 2007 року (а. с. 106).

Відповідно до платіжних квитанцій АТ «УкрСиббанк» в період з грудня 2009 року по жовтень 2012 року погашення кредитної заборгованості по договору № 0 здійснював ОСОБА_2 (а. с. 73 105).

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України (далі CK України) встановлено, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Таким чином, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, як неподільної речі.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив доказів у справі та не взяв до уваги пояснення свідків, тому що на правильність висновків суду вони не впливають, а зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на думку відповідача, підтверджують факт придбання спірного автомобіля за кошти його батька. Разом з тим, усі докази, на які посилається ОСОБА_2 , були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції під час розгляду справи.

З урахуванням того, що вказані доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції була надана належна оцінка, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апеляційний суд не бере до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не врахував, що здійснення поділу майна, придбаного не за його кошти, можливе лише за умови визнання цього майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому що спільна сумісна власність подружжя на майно, придбане під час шлюбу, презюмується (стаття 60 СК України), а тому визнавати його таким (спільним сумісним) судовим рішенням потреби немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення складено 01 жовтня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета