Справа № 343/2083/19
Провадження № 22-ц/4808/409/20
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Долинського районного суду, ухвалене у складі судді Тураша В.А. 24 грудня 2019 року в м. Долина,

в с т а н о в и в:

04.10.2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 15.05.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №02-07/530-Ф, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 250 000 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 14.05.2017 року. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору відступлення, в тому числі і за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, укладеним з позичальником ОСОБА_1 . Рішенням Долинського районного суду від 23.10.2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 333 397,60 грн. та 5000,96 грн. сплаченого судового збору. У зв`язку з невиконанням вказаного рішення суду, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу заборгованість, нараховану згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка за період з 02.04.2016 року по 29.01.2018 року становить 162 741,77 грн., з яких 71 524,63 грн. 20% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 6 840,62 грн. 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та 84 376,51 грн. інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З наведених підстав позивач просив стягнути вказану суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 441,13 грн.

Рішенням Долинського районного суду 24 грудня 2019 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року в розмірі 79 135,80 грн., з яких: 7 661,91 грн. - 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 04.10.2016 року по 29.01.2018 року; 71 473,89 грн. - інфляційні збитки за період з 04.10.2016 року по 29.01.2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 934,18 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не вправі був нараховувати відповідачу 20% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до п. 6.5 кредитного договору, оскільки після звернення з позовом про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а нарахування процентів в такому розмірі поза строком дії кредитного договору не передбачено. Тому позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу та на три проценти річних від простроченої суми боргу згідно положень ст. 625 ЦК України. Враховуючи наведене та заяву представника відповідача про застосування до вимог позивача позовної давності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 7 661,91 грн. та інфляційних втрат в розмірі 71 473,89 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 04.10.2016 року (в межах строку позовної давності) по січень місяць 2018 року (згідно заявлених позовних вимог позивача).

Не погодившись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог на суму 83 605,97 грн., ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки умовам укладеного між сторонами кредитного договору №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, безпідставно не взяв до уваги п. 6.5 цього договору, яким передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 20% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, та не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в ухвалі від 24.01.2019 року у справі №5017/1987/2012 про те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, і такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Апелянт вказує, що сума заборгованості нарахована відповідачу в повній відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме на суму заборгованості по тілу кредиту відповідачу нараховано 20% річних за неправомірне користування кредитними коштами понад встановлений договором строк в розмірі 71 524,63 грн.; на суму заборгованості по відсотках та комісії відповідачу нараховано 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 6 840,62 грн.; на загальну суму заборгованості, що стягнута рішенням суду, відповідачу нараховано інфляційні втрати в розмірі 84 376,51 грн. Вказана заборгованість нарахована за період з 02.04.2016 року по 29.01.2018 року, тобто з дати виникнення грошового зобов`язання по дату повного виконання рішення Долинського районного суду від 23.10.2017 року.

При цьому, апелянт зазначає, що застосовуючи трьох річну позовну давність судом не взято до уваги п. 6.10 кредитного договору, в якому сторони погодили збільшений строк позовної давності 10 років. Судом не надано оцінки умовам кредитного договору та нормам чинного законодавства щодо права сторін на збільшення строку позовної давності та безпідставно зазначено, що позов щодо частини заборгованості подано з пропуском строку позовної давності.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.05.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №02-07/530-Ф, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 250 000 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 14.05.2017 року (а.с. 11-15).

24.07.2007 року між сторонами була укладена додаткова угода щодо змін та доповнень до кредитного договору №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, відповідно до якої банк надав позичальнику кредит у сумі 300 000 грн. (а.с. 16-17).

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення прав вимоги, згідно якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору відступлення, в тому числі і за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, укладеним з позичальником ОСОБА_1 (а.с. 23-34).

26.04.2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Долинського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року в розмірі 379 843,14 грн., з яких: 243 715,25 грн. - заборгованість за кредитом, 127 354,28 грн. заборгованість по відсотках, 8 773,61 грн. - заборгованість по комісії, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 5 697,64 грн.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», в якому просив визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, в частині передачі прав вимоги за його зобов`язаннями, що виникли перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на підставі кредитного договору №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року.

Рішенням Долинського районного суду від 23.10.2017 року у справі №343/904/16-ц первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року в сумі 333 397,60 грн. та 5000,96 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с. 21-22).

З мотивувальної частини вищевказаного рішення вбачається, що заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року нарахована відповідачу станом на 01.04.2016 року.

Встановлено, що рішення Долинського районного суду від 23.10.2017 року у справі №343/904/16-ц в період з 23.10.2017 року по 25.01.2018 року не виконувалося, заборгованість за кредитним договором не сплачувалася.

З копій платіжних доручень №1 від 25.01.2018 року, №2 від 26.01.2018 року, №3 від 29.01.2018 року та №4 від 29.01.2018 року вбачається, що відповідач 25.01.2018 року сплатив на виконання рішення суду 149 999 грн., 26.01.2018 року 149 999 грн., 29.01.2018 року 33 399,60 грн., 29.01.2018 року 5000,96 грн. (а.с. 86-87).

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 02.04.2016 року по 29.01.2018 року відповідачу нарахована заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: на суму заборгованості по тілу кредиту 203 341,78 грн. відповідачу нараховано 20% річних в розмірі 71 524,63 грн.; на суму заборгованості по відсотках та комісії відповідачу нараховано 3% річних в розмірі 6 840,62 грн.; на загальну суму заборгованості, що стягнута рішенням суду, 333 397,60 грн. відповідачу нараховано інфляційні втрати в розмірі 84 376,51 грн. (а.с. 20).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу наведеної норми слідує, що така передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з кредитного договору №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, в п. 6.5 цього договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 20% від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 24.01.2019 року у справі №5017/1987/2012 висловила правову позицію, яка полягає в тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не вправі був нараховувати відповідачу 20% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до п. 6.5 кредитного договору, оскільки після звернення з позовом про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а нарахування процентів в такому розмірі поза строком дії кредитного договору не передбачено, у зв`язку з чим позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу та на 3% річних від простроченої суми боргу згідно положень ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується також і з висновком суду першої інстанції про застосування до позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» трьох річного строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК України).

Як вбачається з п. 6.10 кредитного договору №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року, сторони погодили збільшений строк позовної давності 10 років і такий строк, за змістом даного пункту договору, застосовується до будь-яких протиріч, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, то рішення Долинського районного суду від 24 грудня 2019 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» в повному обсязі, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 1 921 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 2 881,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 4 802,50 грн. витрат по сплаті судового збору.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого на проживання в с. Солуків Долинського району Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», місцезнаходження якого м. Київ, вул. В. Хвойки, 21, , п/р НОМЕР_2 в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, заборгованість за кредитним договором №02-07/530-Ф від 15.05.2007 року за період з 02.04.2016 року по 29.01.2018 року в розмірі 162 741,77 грн. (сто шістдесят дві тисячі сімсот сорок одна гривня 77 коп.), з яких: 71 524,63 грн. (сімдесят одна тисяча п`ятсот двадцять чотири гривні 63 коп.) 20% річних від простроченої суми тіла кредиту, 6 840,62 грн. (шість тисяч вісімсот сорок гривень 62 коп.) 3% річних від простроченої суми відсотків та комісії, 84 376,51 грн. (вісімдесят чотири тисячі триста сімдесят шість гривень 51 коп.) інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 4 802,50 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року