Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/4475/17
Провадження № 22-ц/810/1093/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів: Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

за участю секретаря Пономарьової В. С.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача Малервейн Марина Семенівна,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 Лариса Олексіївна,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Фастовець В. М. 04.07.2018 року в м. Лисичанськ

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач АТ КБ «Проватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 28.09.2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідачка, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 30.06.2017 року має заборгованість в сумі 49393,58 грн, з яких: 3819,00 грн - тіло кредиту; 39594,68 грн заборгованість про процентам за користування кредитом, 3389,73 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 250 грн- фіксована частина, 2340,17 грн- процентна складова. Зазначені суми, а також судовий збір в сумі 1600 грн позивач просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 .

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04 липня 2018 року стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 28.09.2007 року у вигляді заборгованості за кредитом і процентам за користування кредитом, всього у розмірі 43403 ,41 грн, судовий збір у розмірі 1600 грн, а всього 45003,41 грн.

У задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28.09.2007 року у вигляді заборгованості за штрафами у загальному розмірі 6229,00 грн відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, що станом на 30.06.2017 року у відповідача за кредитним договором виникла заборгованість за тілом кредиту-3819 грн та відсотками за користування кредитом у сумі 43403,41 грн, а всього 43403,41 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення неустойки, суд першої інстанції посилався на положення ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, скаржниця просила рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 липня 2018 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» необґрунтовані та у рішенні суду першої інстанції сума заборгованості перевищує суму за кредитним договором, яка була надана позивачем ОСОБА_1 , строк позовної давності за вимогою про стягнення кредитної заборгованості, пені, штрафів сплинув.

Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» апеляційну скаргу Прокоп`євої Ю.В. не визнав, у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що виходячи з підписаної ОСОБА_1 довідки, відповідачка була ознайомлена з умовами кредитування та власним підписом підтвердила свою згоду на відсоткову ставку за користування кредитними коштами -3% на місяць, що відповідно - 36% на рік. Відповідачка отримала кредитну картку та використовувала кредитні кошти, що підтверджується рухом коштів по рахунку ОСОБА_1 , у тому числі й погашення заборгованості через термінал самообслуговування протягом декількох років, заперечень щодо користування кредитними коштами відповідачка не заявляла, позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно до розрахунку заборгованості, як такі, що повністю доведені.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Від скаржниці-відповідачки та її представниці адвоката Стародубцевої Л.О. на адресу апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи без участі останніх.

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 28.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Станом на 30.06.2017 р. відповідачкою зобов`язання в повному обсязі не були виконані, в результаті цього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 43403,41 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 3819 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 39584,41 грн, при цьому судом першої інстанції зазначено, що договором між сторонами порядок погашення заборгованості у разі недостатності суми платежу встановлений не був, доказів того, що позивач порушував положення ст. 534 ЦК України, суду не надані, тому суд виходив з того, що сплачена відповідачем 31 жовтня 2014 року сума в розмірі 10,27 грн була протиправно направлена на погашення заборгованості з пені за прострочення платежу, тому суд зменшив розмір заборгованості з процентів за кредитом за рахунок платежів на суму 10,27 грн до 39584,41 грн, які, як і діло кредиту в сумі 3819,00 грн підлягають стягненню на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині нарахованої позивачем неустойки, суд першої інстанції посилався на те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що сума пені, яку просить стягнути позивач, почала нараховуватися з 01 вересня 2014 року, суми штрафів відповідачці також нараховані під час подачі позову до суду, тому суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3389,73 грн, за штрафом (фіксована частина) 500 грн і штрафом (процентна складова) 2340,17 грн, оскільки відповідачка зареєстрована у м.Лисичанську, Луганської області, яке включене розпорядженнями КМУ №1053-р від 30.10.2014 року та і №1275-р від 02.12.2015 року у затверджений перелік міст, де проводилася антитерористична операція, та відповідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669 на час проведення антитерористичної операції заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року на територію, де проводилась АТО.

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази щодо наявності підстав для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 процентів за користування кредитом за період з 01.10.2015 року по 30.06.2017 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 28.09.2007 року був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір б/н від 28.09.2007 року у встановленому законом порядку недійсним не визнаний та відповідачем виконувався.

Як убачається із доводів апеляційної скарги, укладення між сторонами кредитного договору відповідачкою не оспорювалось, а.с. 105

Колегія суддів, враховуючи, що судом першої інстанції справу було розглянуто у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, долучено до матеріалів справи, як складових раніше наданих суду першої інстанції доказів, довідку про термін дії кредитної картки відповідачки ОСОБА_1 та рух коштів по відкритому на ім`я ОСОБА_1 рахунку за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем доведено, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 28.09.2007 року уклали між собою кредитний договір та узгодили умови договору щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, оскільки у підписаній відповідачкою ОСОБА_1 анкеті-заяви від 28.09.2007 року сторони узгодили оплату за користування кредитними коштами у розмірі 3% річних на місяць, що відповідно складає 36% на рік.

Відповідно довідки за підписаним сторонами кредитним договором б/н від 28.09.2007 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку 28.09.2007 року з терміном дії -09/15, а.с. 96

Отже, за умовами укладеного між сторонами договору кінцевий строк повернення кредиту сторонами визначено 30.09.2015 року ( строк дії кредитної картки).

З наданої банком виписки по картковому рахунку, відкритому Прокоп`євій Ю.В. за кредитним договором, відповідачка після отримання картки активно здійснювала операції як щодо зняття готівки з карткових рахунків у відповідні періоди, так і для придбання товарів та часткового погашення заборгованість по кредиту, а.а.с. 148-157.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За доводами позовної заяви відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим станом на 30.06.2017 року має заборгованість в сумі 49393,58 грн, з яких: 3819,00 грн - тіло кредиту; 39594,68 грн заборгованість про процентам за користування кредитом, 3389,73 грн заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 250 грн- фіксована частина, 2340,17грн- процентна складова.

Колегія суддів, перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості у порівнянні з наданою позивачем інформацією щодо руху коштів за рахунками ОСОБА_1 , вважає, що позивачем доведена наявність заборгованості за кредитним договором від 28.09.2007 року, укладеного з відповідачкою за тілом кредиту в сумі 3819,00 грн.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення заборгованості за тілом кредиту в сумі 3819,00 грн.

Щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст.6 29 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30.06.2017 року в сумі 39594,68 грн за період з 28.00.2007 року по 30.06.2017 року, тобто за межами дії кредитної картки, строк дії якої закінчився 30.09.2015 року.

Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30.09.2015 року позивач не мав права нараховувати відповідачці проценти за користування кредитними коштами, то вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 01.10.2015 року по 30.06.2017 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.

З матеріалів справи, а саме з наданого відповідачем розрахунку заборгованості, вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» нарахування відповідачці процентів за користування кредитними коштами здійснювало зі ставки 36,0 % річних, відповідно до домовленості сторін, але з 01.01.2013 року відсоткова ставка позивачем була зменшена до 30%, а з 01.09.2014 року збільшена до 34,80 %, а починаючи з 01.04.2015 року збільшена до 43,20%, а.а.с. 4-6.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази (рішення банку про підвищення процентної ставки за договором), на підставі яких саме з 01.09.2014 року та 01.04.2015 року позивачем змінена відсоткова ставка з 30,00 % річних на 34,80 % річних, у подальшому на 43,20 %, а також не зазначені обставини, на підставі яких банк здійснив підвищення відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Належного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про збільшення відсоткової ставки матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що сплата процентів відповідачкою ОСОБА_1 за користування кредитом повинна відбуватися відповідно до відображеної у підписаній відповідачкою заяві-анкеті з розрахунку 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом по 31.03.2015 року та з 01.04.2015 року за відсотковою ставкою 30,00 % за рішенням позивача, яким первісна відсоткова ставка з 01.04.2015 року була зменшена.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитними коштами в сумі 3819,00 грн ( тіло кредиту) позивачем віднесена на заборгованість 29.08.2014 року, при цьому заборгованість за процентами за попередній період і станом на 29.08.2014 року складала 473,57 грн, а.с. 5.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, а також аналізу руху грошових коштів за розрахунковими рахунками ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитними коштами до 24.06.2014 року відповідачка не мала, а тому позовні вимоги АТ КБ «Привбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 28.09.2007 року по 23.06.2014 року задоволенню не підлягають, як безпідставні.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає, що з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за період з 24.06.2014 року по 30.03.2015 року за відсотковою ставкою 36% на рік та з 01.04.2015 року по термін дії картки - 30.09.2015 року за відсотковою ставкою 30% на рік, з залишку заборгованості за тілом кредиту 3819,00грн та періоду заборгованості 396 днів + 473,57 грн ( заборгованість за період з 25.06.2014 року 29.08.2014 року), що складає 1733,84 грн.

Щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_1 пені та штрафів, то колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована у м.Лисичанську, Луганської області є суб`єктом Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669, відповідно до ч. 2 Закону на час проведення антитерористичної операції заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року на територію, де проводилась АТО.

Установивши, що позивачем неустойка на заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 28.09.2007 року нарахована після 14.04.2014 року, то позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, матеріали справи не містять доказів домовленості сторін щодо сплати відповідачкою будь-якої неустойки у разі порушення умов договору, оскільки у анкеті заяві від 28.09.2007 року сторони узгодили тільки сплату відсотків за користування кредитними коштами.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_1 значно більшої суми грошових котів, ніж останньою отримано за кредитом, безпідставними, оскільки відповідачкою було узгоджено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, що було завірено безпосередньо підписами ОСОБА_1 та керівником відділення позивача у заяві-анкеті від 28.09.2007 року, а.с. 7, а тому нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором правомірно відбувається із нарахуванням відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо строку позовної давності.

Як вбачається з доводів ОСОБА_1 у письмових пояснення до апеляційної скарги, остання вважає, що була позбавлена можливості заявити в суді першої інстанції клопотання про застосування позовної давності, оскільки вважає, що строк позовної давності за вимогою про стягнення кредитної заборгованості, пені і штрафів сплинув.

Між тим, скаржниця ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду Луганської області з заявою про застосування строків позовної давності до вимог АТ «КБ «Приватбанк» також не зверталась, а ні усно, а ні письмово. Не містить такої заяви і текст апеляційної скарги останньої.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом 31 липня 2017 року щодо заборгованості, яка фактично виникла за тілом кредиту у межах строку позовної давності, тобто після з 31.07.2013 року, щодо неустойки, то у даному випадку підставою відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог є безпідставність позовних вимог.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що відповідачкою не спростовані доводи позивача про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та часткового стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, також скаржницею ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга останнього підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясуванні обставин, що мають значення для справи в частині визначення суми відсотків за користування кредитними коштами, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в підлягає зміні з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та зменшення визначеної судом першої інстанції суми стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки ОСОБА_1 та відповідного розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі в сумі 1921,00 грн, а.с. 1, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 2400 грн, а.а.с. 104, 121, а тому з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 липня 2018 року змінити в частині визначеної судом загальної суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 28.09.2007 року та судового збору, стягнутих з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ухвалити судове рішення у наступній редакції.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.09.2007 року, станом на 30.06.2017 року у загальній сумі 5552,84 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 3819 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 24.06.2014 року по 30.09.2015 року в сумі 1733,84 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1952,56 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16.03.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

А. В. Яресько