Справа № 203/1990/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю представника відповідачки - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що 27.05.2011 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 17000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник не виконує, в зв`язку з чим, станом на 21.05.2019 року має заборгованість в сумі 54481 грн. 59 коп., що складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 28186 грн. 96 коп., за простроченим тілом кредиту в сумі 9535 грн. 87 коп., пені за прострочення зобов`язання в сумі 13088 грн. 21 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. в розмірі 600 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 2570 грн. 55 коп. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість за кредитним договором та судовий збір в сумі 1921 грн.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 посилалась на те, що є клієнтом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та на її ім`я банком було емітовано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , яку вона використовувала у власних потребах. За весь час використання вона не передавала банківську картку, стікер PayPass, ПІН, які зберігаються в неї, нікому не передавала інформації про паролі та коди входу до спеціальних програм Інтернет банкінгу, номеру телефону, що використовувався як основний засіб отримання інформації від банку і може її ідентифікувати як клієнта банку. 17.07.2018 року вона поїхала до своє доньки у м.Сімферополь де перебувала до 05.08.2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого повернулась до м.Дніпро. З метою ідентифікації її як клієнту банку, вона використовує номер телефону, який обслуговується ПрАТ «Київстар» та зазначений номер, включаючи доступ до мережі Інтернет, не обслуговується на території АР Крим. Банк також не здійснює своєї діяльності на території АР Крим. Отже, під час перебування в АР Крим вона не мала фізичної змоги виконувати будь-які операції з переміщенням грошових коштів, що перебували на рахунку. Повернувшись до м.Дніпро, вона не використовувала банківську картку до 24.08.2018 року. Проте, 24.08.2018 року під час проби її використання, отримала інформацію про наявність на рахунку заборгованості. Звернувшись до відділення банку вона отримала виписку по рахунку, в якому була зазначена сума заборгованості в розмірі 16999 грн. 92 коп. На її звернення щодо невикористання цих коштів та проведення внутрішнього розслідування, 28.08.2018 року представником служби безпеки банку в телефонному режимі їй було повідомлено, що грошові кошти було переведено на адресу третьої особи і банк не вбачає наявності викрадення грошових коштів. Лише 12.10.2018 року банком було надано відповідь щодо здійснення внутрішнього розслідування та рекомендовано звернутись до правоохоронних органів. В подальшому за вказаним фактом Чечелівським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №0001978, яке на теперішній час триває. На її подальші звернення щодо проведення неупередженого внутрішнього розслідування та повернення коштів, банк листом від 02.05.2019 року повідомив, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Приват24 (мобільний додаток) через пристрій Lenovo A328i, b Client IP 46.219.248.19. Але в неї немає такого пристрою та вона не використовувала таку ІР адресу. Таким чином, оскільки перебуваючи на території АР Крим вона фізично не могла здійснювати будь-які операції з грошовими коштами та розрахунковим рахунком, вважає, що банком була розголошена банківська таємниця і стороні особи, дізнавшись реквізити її картки, списали кошти з її рахунку. Внаслідок допущеного банком порушення і несанкціонованого списання з її карткового рахунку грошових коштів, їй було завдано збитків в сумі 16999 грн. 22 коп. Також зазначила, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку не містять її підпису та з нею не погоджувались. Тому вважає, що нараховані банком штрафні санкції у вигляді збільшення тіла кредиту, нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту, пеня та штрафи не можуть бути нараховані та стягнуті з неї. Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог банку, задовольнити її зустрічні позовні вимоги та стягнути з банку на її користь 16999 грн. 22 коп., як необгрунтовано списаного тіла кредиту.

В наданому відзиві на зустрічний позов представник банку посилався на те, що зміст кредитного договору було зафіксовано в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладається договорів у письмовій формі, що не суперечить діючому законодавству. Згідно анкети-заяви чітко вбачається згода відповідачки на укладання договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та її особистим підписом засвідчено згода, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг; а також підтверджено згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, остання користувалась коштами, отримуючи їх через банкомат та здійснюючи розрахунки через термінали. В частині заволодіння грошовими коштами з картки відповідачки третіми особами, представник банку посилався на те, що клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постанови картки до стоп-листа платіжної системи. Про втрату картки, відповідачка не заявляла, грошові кошти переводились за допомогою сервісу Приват24, відповідно особа (або ж сама відповідачка), яка переводила кошти, мала в наявності інформацію про платіжну картку, номер фінансового телефону, пароль для входу в комплекс, отримала на фінансовий телефон ОТП-пароль. В зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідачки в банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також звернень про втрату картки, заперечення відповідачки є необгрунтованими.

В заперечення на відзив на зустрічний позов, представник Єгупенко О.В. посилався на те, що банком до позовної заяви надано анкету-заяву від 27.05.2011 року, яка заповнена на іншу особу ОСОБА_3 , а позов пред`явлено до ОСОБА_2 . З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається користування ОСОБА_2 кредитною карткою № НОМЕР_1 починаючи з 17.10.2014 року, тобто з моменту нібито приєднання Єгупенко О.В. до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку на підставі анкети-заяви від 27.05.2011 року. Оскільки вказана анкета-заява не підтверджує факту приєднання Єгупенко О.В. до Умов та правил надання банківських послуг в редакції, наданій банком, не можливо визначити на яких саме умовах ОСОБА_2 отримувала послуги банку. Оскільки банком не надано взагалі ніяких документів на підтвердження умов договору узгоджених між клієнтом та банком, відсоткових ставок, неустойки, інших суттєвих умов кредитного договору, позовні вимоги банку є необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достовірними та достатніми доказами. Банк вказує на те, що незаконні дії щодо списання коштів з карткового рахунку здійснювались за допомогою IP-адреси 46.219.248.19. З наданої на адвокатський запит інформації відповідного провайдера надання послуг Інтернет вбачається, що вказана ІР-адреса належить мережі ТОВ «ФРІНЕТ», але договір з ОСОБА_2 , що мешкає по АДРЕСА_1 , не укладався та телекомунікаційні послуги за цією адресою не надавались.

В позовній заяві та наданому до неї клопотанні позивач в разі неявки його представника просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову банку заперечував та просив задовольнити зустрічний позов.

Перевіривши доводи, наведені в первісному та зустрічному позові, інших заявах сторін по суті справи, заслухавши пояснення представника відповідачки та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В обґрунтування пред`явленого первісного позову позивач посилався на те, що 27.05.2011 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 17000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Також згідно доводів позовної заяви вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідачки від 27.05.2011 року, яка містить підпис останньої про ознайомлення її з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами та Тарифами банку та які разом становлять договір про надання банківських послуг (кредитний договір). На виконання умов договору відповідачці було видано кредитку картку «Універсальна».

Як зазначив представник ОСОБА_2 та вбачається з анкети-заяви від 27.05.2011 року, остання складена від імені позичальника ОСОБА_3 .

Проте, під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що вказана заява подавалась та підписувалась нею, та в останній наведено її паспорті дані (серію та номер паспорту), дату народження, НОМЕР_2 , місця проживання та номер мобільного телефону.

Згідно наданих суду копії паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що серії та номер паспорту, дата його видачі, відмітки щодо зареєстрованого місця проживання, а також ІПН, збігаються із даними, наведеними в анкеті-заяві від 27.05.2011 року.

Таким чином, суд вважає доведеним, що анкета-заява від 27.05.2011 року фактично складалась ОСОБА_2 та відповідно до цієї заяви останній було видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання в даному випадку розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст наведених вище ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно анкети-заяви від 27.05.2011 року вбачається, що в останній процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, комісії, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по процентам, пеню та штрафи.

В обгрунтування цих вимог посилався на долучений до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна», що містить чотири види Тарифів в залежності від типу кредитної картки: «Універсальна - 30 днів пільгового періоду», «Універсальна - 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», як невід`ємні частини кредитного договору.

Поряд з цим, вказані витяги не містять підпису позичальника ОСОБА_2 та інших підтверджень тому, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву від 27.05.2011 року; а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин та до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

А відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

По даній справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів, прийняті 09.04.1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України в своєму рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, яка відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24.09.2014 року (провадження № 6-144цс14).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою ОСОБА_2 , банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом, пені та штрафів є безпідставними, недоведеними належними, достатніми та допустимими доказами і задоволенню не підлягають.

В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 28186 грн. 96 коп. та за простроченим тілом кредиту в сумі 9535 грн. 87 коп., суд вважає також безпідставними заявлену позивачем вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9535 грн. 87 коп., оскільки це не передбачено умовами укладеного між сторонами договору.

Крім того, в цій частині вимог суд враховує той факт, що згідно наданого банком розрахунку, станом на 01.07.2018 року заборгованість за кредитним договором у відповідачки ОСОБА_2 була відсутня та заявлена банком до стягнення заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту, відсотками, пенею та штрафами фактично почала нараховуватись починаючи з 30.07.2018 року.

Як зазначила відповідачка та підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України, в період з 17.07.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 перебувала в АР Крим.

Також відповідачка зазначила, що в цей період, а також після повернення 05.08.2018 року до м.Дніпро та по 24.08.2018 року вона кредитною карткою не користувалась та в цей період з її карткового рахунку несанкціоновано було перераховано грошові кошти в сумі 16999 грн. 92 коп.

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що в період перебування ОСОБА_2 в АР Крим, а саме: в період з 30.07.2018 року по 20.08.2018 року з карткового рахунку відповідачки ОСОБА_2 перераховувались грошові кошти, було підключено послугу «Миттєва розстрочка».

Згідно висновку о/у СКП Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за наслідками перевірки заяви ОСОБА_4 О.В ОСОБА_5 щодо зняття з її рахунку коштів в сумі 17000 грн. в період з 30.07.2018 року по 24.08.2018 року вбачається, що під час перевірки було встановлено перерахування цих коштів на банківську картку, яка належить донці ОСОБА_2 ОСОБА_6 . Як пояснила остання грошові кошти вона не перераховувала та її карта була заблокована банком в кінці липня 2018 року.

16.11.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за фактом викрадення невстановленою особою в період з 17.07.2018 року по 23.08.2018 року грошових коштів в сумі 17000 грн. з банківської кредитної картки Приватбанку № НОМЕР_1 , що належить Єгупенко О.В. (кримінальне провадження №0001978).

Як зазначили представники сторін на теперішній час у вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування.

Таким чином, враховуючи, що на теперішній час факт правомірності використання кредитних коштів в сумі 16999 грн. 92 коп. є предметом перевірки в рамках кримінального провадження №0001978 та сторонами не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин використання цих коштів, наявності або відсутності вини працівників банку або відповідачки ОСОБА_2 , суд вважає, що заявлені банком вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з банку на її користь 16999 грн. 22 коп., як необгрунтовано списаного тіла кредиту, є передчасними та недоведеними.

В зв`язку з цим, в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати покласти на останніх.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.207,509,526,549,551,626,628,633,634,1048,1049,1054, 1055,1056-1 ЦК України, ст.ст.1,11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.2,4,5,10-13,13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 березня 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак