ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/187/20 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

та учасників цивільного процесу: сторін, адвоката Шевчука В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/16163/19 за апеляційною скаргою Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року, ухваленого суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 02 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя про визнання права користування та зобов`язання зареєструвати місце проживання,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя (далі -ТНТУ ім. І.Пулюя) про визнання права користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 , блок АДРЕСА_2 за АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 та вселення в нього.

В жовтні 2019 року позивач змінив свої вимоги і просив визнати за ним право користування цим жилим приміщенням на умовах найму та зобов`язати технічний університет зареєструвати місце його проживання за вищевказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що його батькові, як працівнику Технічного коледжу ТНТУ ім. І.Пулюя, було надано в 1994 році для проживання кімнату в вищевказаному гуртожитку, який перебуває у повному господарському віданні ТНТУ ім. І.Пулюя.

Позивач разом із матір`ю в цьому ж році вселився в це житло і проживають там по теперішній час.

Зазначив, що 14.02.2019 року він отримав відповідь Технічного коледжу ТНТУ ім. І.Пулюя про відсутність правових підстав щодо надання згоди на реєстрацію його місця проживання за вказаною адресою.

Тому, просив суд визнати за ним право користування на умовах найму кімнатою № АДРЕСА_1 , блок НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 ; визнати неправомірною відмову йому в реєстрації у вказаному гуртожитку та зобов`язати відповідача зареєструвати його за вказаною адресою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право користування на умовах найму житловим приміщенням кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_5 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Тернопільського національного технічного університету імені І.Пулюя в користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в реєстрації місця проживання не оскаржується.

В апеляційній скарзі ТНТУ імені І.Пулюя просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відсутні законні підстави для визнання в судовому порядку за позивачем права користування кімнатою в гуртожитку на умовах найму, оскільки останньому не видавався спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в гуртожиток, не укладено договір найму жилого приміщення та відсутнє відповідне рішення адміністрації коледжу чи університету про надання жилої площі.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано вимоги ст.124 ЖК України, згідно якої право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. Виселення особи із службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така правова позиція висловлена, зокрема, в постанові ВП ВС від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц.

Звертає увагу на те, що оскільки ОСОБА_2 (батько позивача) втратив право на проживання в гуртожитку після припинення у 1998 році трудових правовідносин з відповідачем, тому таке право втратив і позивач, а фактичне проживання його та його матері у гуртожитку носить самоуправний характер.

Ні позивач, ні його матір не працювали та не навчались в ТНТУ ім. І.Пулюя чи ТК ТНТУ ім. І.Пулюя, тобто є сторонніми особами, а тому їх проживання у вказаному гуртожитку, відповідно до норм Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом МОН України №1004 від 13.11.2007 року, заборонене, чого не було враховано судом першої інстанції.

Вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, оскільки передумовами звернення з позовом про визнання права є наявність, на момент звернення до суду, відповідного права у особи, яка звертається за його захистом та факт невизнання чи оспорення його іншою особою, а у позивача таке право (право користування кімнатою) відсутнє.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно посилається на ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 9, 116, 132 ЖК УРСР, рішення ЄСПЛ у справах Кривіцька і Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії, оскільки дані норми стосуються підстав виселення особи із житлового приміщення, що не є предметом даного спору.

Також, безпідставним є посилання суду першої інстанції на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.05.2019 року у справі №607/3833/17, оскільки воно стосується ОСОБА_3 .

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми п.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як в даній справі спір не пов`язаний із втручанням у здійснення права на житло.

Вказує, що судом було порушено норми процесуального права, оскільки позовна заява подана та підписана особою, яка не має процесуальної дієздатності (представник позивача не є адвокатом), а тому дана позовна заява мала бути повернута судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 185 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Шевчук В.О. зазначив, що у відповідності до вимог п.17 Постанови №208 від 03.06.1986 року Примірного положення про гуртожитки (в редакції, яка діяла на момент вселення), вселення позивача у гуртожиток є законним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.05.2019 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.09.2019 року, встановлено факт законного вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в кімнату гуртожитку, а тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України він не потребує доказування.

Відповідачем не ставилося під сумнів законність вселення та подальшого проживання позивача, з огляду на невжиття ним заходів щодо звільнення займаного приміщення, а також ним визнається і не оспорюється факт постійного проживання ОСОБА_1 в гуртожитку.

Звертає увагу на те, що вказана кімната в гуртожитку є єдиним житлом ОСОБА_1 та його матері.

Зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватне життя особи та порушенням прав на повагу до житла. Аналогічна правова позиція міститься у постановах КЦС ВС від 06.02.2020 року по справах №201/18558/17; №161/18955/17.

Вважає, що судом підставно, законно і обґрунтовано застосовано норми матеріального та процесуального права, Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини та практику ЄСПЛ.

Крім того, зазначив, що представник позивача - адвокат Шевчук В.О. діє на підставі довіреності Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, виданої 28.08.2019 року, реєстр №490.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи позовної заяви та доводи відзиву на апеляційну скаргу, а представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.

Крім того, представник відповідача додатково пояснив, що виселення особи із службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така правова позиція висловлена, зокрема, в постанові ВП ВС від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц.

Вказує, що після звільнення з роботи за власним бажанням батька позивача разом з ним мали бути виселені позивач та мати позивача, оскільки на даний час ОСОБА_2 не є наймачем кімнати в гуртожитку.

Якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

Вважає невірними твердження позивача про те, що відповідачем не застосовувалося заходів щодо звільнення кімнати в гуртожитку, оскільки коледжом, на виконання наказу ректора ТНТУ №4/7-665 від 29.09.2016 року Про передачу в тимчасове користування та обслуговування ТК ТНТУ приміщень гуртожитку, що по АДРЕСА_4 та листа ТНТУ №2/28/795 від 22.03.2016 року, була подана позовна заява про виселення ОСОБА_3 . Крім того, ТК ТНТУ ім. І.Пулюя попереджав ОСОБА_3 про необхідність звільнити жиле приміщення в гуртожитку (лист №2/19-362 від 15.04.2016), проте безрезультатно.

Вказує на те, що позивач та його мати, усвідомлюючи, що проживання в гуртожитку має тимчасовий характер, та те, що вони мешкають там без жодних правових підстав, не вжили жодних заходів для реалізації свого права на житло в установлений законом порядок, зокрема, не звертались з заявою для надання житла з житлового фонду соціального призначення або надання жилого приміщення у соціальному гуртожитку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шлюб між якими розірвано 22.09.1999 року.

ОСОБА_2 працював сантехніком у Технічному коледжі ТНТУ ім. І.Пулюя, та 1994 року разом із сім`єю дружиною та сином ОСОБА_1 вселився і проживав у кімнаті АДРЕСА_1 блоку АДРЕСА_6 . В 1998 році припинив трудові відносини з коледжем.

Вказаний гуртожиток належить державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності, що стверджується свідоцтвом про право власності від 11.06.2003 року, та знаходиться у повному господарському відданні ТНТУ ім. І.Пулюя.

З талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні вбачається, що 21.07.2010 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_7 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що був знятий з реєстрації без його згоди, при отриманні паспорта громадянина України.

ОСОБА_3 (матір позивача) та ОСОБА_1 по теперішній час проживають у вказаному гуртожитку, що визнається сторонами.

Згідно п.5 наказу ТНТУ ім. І.Пулюя №4/7-612 від 07.09.2015 року «Про передачу будівель та споруд на баланс юридичної особи Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя» частину гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 4779,05 кв. м., залишено у користуванні технічного коледжу ТНТУ ім. І.Пулюя, який є відокремленим підрозділом, для забезпечення здійснення його діяльності.

Наказом ТНТУ ім. І. Пулюя №4/7-665 від 29.09.2016 року «Про передачу в тимчасове користування та обслуговування Технічного коледжу Тернопільського національного технічного університету ім. І.Пулюя» приміщень гуртожитку за адресою АДРЕСА_8 , з 01.09.2016 року окремі приміщення гуртожитку, які використовуються для проживання сторонніх осіб, згідно з Додатком №1, зокрема, кімнату АДРЕСА_1 блок № НОМЕР_2 , площею 17,2 кв. м. з кількістю мешканців 2 особи, передано у тимчасове користування та обслуговування Технічного коледжу ТНТУ ім. І.Пулюя.

У ОСОБА_1 відсутнє зареєстроване на праві власності житло у м. Тернополі, що підтверджується довідкою ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» №2168 від 09.07.2019 року та Інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №184792228 від 15.10.2019 року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Так, згідно зі ст.127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В ст.129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до ст.130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, яке діяло на час вселення ОСОБА_1 у гуртожиток, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей.

Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.05.2019 року, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05.09.2019 року, ТНТУ ім. І.Пулюя відмовлено в частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку за адресою АДРЕСА_7 та задоволено позов в частині стягнення з неї заборгованості за проживання у гуртожитку за період із 02 березня 2015 року до 28 лютого 2017 року.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та разом із чоловіком, який працював сантехніком у Технічному коледжі ТНТУ ім. І.Пулюя, та сином ОСОБА_1 , у 1994 році поселилась у кімнаті АДРЕСА_1 блок АДРЕСА_9 , що була надана її чоловікові, з 2002 року там зареєстрована.

ОСОБА_3 вселилася у гуртожиток за наявності відповідних на те правових підстав і на неї поширюються встановлені законом гарантії прав мешканців гуртожитків.

Ці ж гарантії відповідно і поширюються на ОСОБА_1 , який на час вселення у гуртожиток був малолітньою дитиною працівника коледжу, якому було надане для проживання житлове приміщення.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Пунктами 40,41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» визначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 вселений у гуртожиток, як малолітня дитина працівника технічного коледжу, якому було надане для проживання житлове приміщення, тривалий час (з 1994 року) проживає разом з матір`ю в кімнаті АДРЕСА_10 , права інших осіб на цю житлову площу не порушуються, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання за ним права користування цим житлом на умовах найму.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та дано належну правову оцінку.

Згідно із ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам права та обставинам у справі.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено до 12 березня 2020 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Ткач О.І.