Провадження № 2/638/1446/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретаря Куценко К.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

Адвокат Лукашенко Олександр Вікторович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільне майно подружжя - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши 3/5 частини у праві власності на квартиру за ОСОБА_1 ; 2/5 частини у праві власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 22.10.1999 року по 13.07.2018 року, від якого мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення дитина проживає з позивачкою, є студенткою другого курсу денного відділення факультету менеджменту і маркетингу Харківського національного економічного університету ім.С.Кузнеця. З моменту розлучення та до звернення до суду відповідач не сплачував аліментів на дитину та не надавав іншої допомоги на дитину, у зв`язку з чим тягар догляду за дитиною був повністю покладений на позивача. В період шлюбу подружжям за спільні кошти та в інтересах родини на підставі договору купівлі-продажу була придбана однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становила 266 710,25 грн. Під час укладення договору позивач надала нотаріусу письмову згоду на укладення даного договору та придбання нерухомого майна у спільну сумісну власність, про що є застереження у тексті договору. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем. Після розлучення відповідач відмовляється визнати за позивачем право власності на спільне майно та поділити його у зв`язку з чим позивач звернулась до суду. Позивач вважає, що оскільки відповідач не виконує свого обов`язку та не надає допомоги на утримання та виховання дитини у період її навчання у вищому навчальному закладі, є підстави відступити від принципу рівності часток подружжя у спільному майні та збільшити частку позивача.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, натомість його представник надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач проти позову заперечує частково, а саме визнає за позивачем 3/25 частини у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині позовних вимог заперечує проти їх задоволення, вважає їх безпідставними та необґрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що відповідач придбав квартиру за такі кошти: 25 500 дол.США - особисті кошти відповідача, які він отримав від свого батька від продажу квартири останнього, 8 000 дол.США - спільні кошти позивача та відповідача. Тому частка у праві спільної власності на квартиру повинна відповідати розміру внеску кожного з подружжя (позивача та відповідача), а отже частка позивача у спільній власності на квартиру становить 3/25. Щодо збільшення частки позивача відповідач заперечує з тих підстав, що відповідач завжди піклувався про свою дочку та завжди виконував всі свої батьківські обов`язки, зокрема, обов`язку утримувати доньку. Відповідач постійно та регулярно спілкується з донькою та утримує її. Зазначає про відсутність у позивача доказів тих обставин, на які вона посилається як на підставу позову. Також вказує, що позивач не зверталась з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею 23 річного віку. Проживання дитини з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Позивач ніяким чином не доводить, що відповідач може надавати матеріальну допомогу. На підставі викладеного просить позов задовольнити частково та визнати за ОСОБА_1. 3/25 частину у праві спільної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_3 22/25 частини у праві спільної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 10.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання неодноразово не з`явились, представник відповідача повідомляв суд про неможливість примати участь у судовому засіданні з різних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належний чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захис прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 22 жовтня 1999 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 , виданого Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Харкова.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.07.2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом констатується, що обставини, встановлені в межах цивільної справи №638/12171/17 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, як наслідок доказуванню не підлягають.

Також встановлено, що сторони у справі мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем ОСОБА_1 , що визнається сторонами у справі.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно довідки №367/20 від 03.07.2019 року ОСОБА_4 є студенткою другого курсу першого (бакалаврського) рівня вищої освіти денного відділення факультету менеджменту і маркетингу Харківського національного економічного університету ім.ЧС.Кузнеця. Закінчує навчання 30.06.2021 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костіною Ю.С., зареєстрованого в реєстрі за №2042, відповідач ОСОБА_3 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту договороу вбачається, що на укладення вказаного договору нотаріусом отримано згоду від ОСОБА_1 , яку посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Костіною Ю.С. 25.12.2010 року за реєстровим №2041, яка знаходиться у справі нотаріуса.

Встановлено, що зазначена квартира є спільною сумісною власнітю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у справі, що не оспорюється сторонами у справі.

Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст.70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обставин, які б вказували на те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу, судом не встановлено.

Зокрема, позивачем не надано жодних доказів ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дитини, а саме матеріали справи не містять та позивачем не надано відповідних судових рішень про присудження аліментів на утримання дити, а також матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дитини на період навчання, доказів звернення до суду з відповідними позовними заявами, а також розрахунків державних виконаців про існування заборгованості зі сплати аліментів. Так само позивачем не надано до суду жодних доказів існування зобов`язань щодо утримання повнолітньої дитини у відповідності до ст.199 СК України, яка передбачає, що дитина повинна потребувати матеріальної допомоги та платник аліментів має можливість надавати таку матеріальну допомогу.

При цьому відповідачем також не надано суду доказів того, що майно придбано здебільшого лише за його кошти. Посилання відповідача, що таке майно куплене частково за особисті кошти, які були подаровані його батьком, суд відхиляє за недоведеністю. Доказів отримання коштів для придбання нерухомого майна за рахунок подарунку батьків відповідачем суду надано не було.

На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти.

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо), відомостей, що позивач зверталася до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини відсутні. Одночасно суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 та 3 ст.70 СК України відсутні.

Посилання позивача на той факт, що з нею проживає дитина суд не вважає обґрунтованою та достатньою підставою для відступлення від правил рівності часток спільного майна подружжя. Інших посилань на докази того, що є істотні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, суду не надано. У зв`язку з чим суд доходить висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частини квартири, що є об`єктом права сумісної власності.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволенних позовних вимог.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи результат вирішення справи (часткове задоволення позовних вимог), розрахунок суми судових витрат у справі, наданий акт приймання-передачі наданих послуг за Договором №63-2019/Д-10 про надання правової (правничої) допомоги від 17 липня 2019 року з детальним описом робіт (наданих послуг), співмірність розрахунку з обставинами, зазначеними у ч.4 ст.137 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові втрати позивача на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2822,00 грн. При цьому суд зауважує, що в судовому засіданні представником позивача уточнено розрахунок суми судових витрат у справі в частині витрат на участь в судовому засіданні 24.10.2019 року, замість помилково вказаного 04.10.2019 року.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

При цьому не підлягають задоволенню вимоги про стягнення витрат у зв"язку з участю 15.05.2020 року у судовому засіданні у Дзержинському районному суді, оскільки зазначене судове засідання було відкладено через неявку учасників справи.

За таких обставин, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності справи, наданих доказів на підтвердження надання правничої допомоги адвоката, дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правничу допомогу у розмірі 2822, 00.

Також у відповідності до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволенних позовних вимог підялає стягненню з відповідача сума сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2600,00 грн., а також інші витрати у розмірі 16,6 грн. на отримання інформаційної довідки №172878471 від 07.07.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, не підлягають розподілу витрати позивача на сплату комісії банку у розмірі 14 грн., 3 грн. та 40,50 грн., оскільки зазначені витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи у розумінні ст.133 ЦПК України.

На підставі викладеного, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 163 СК України, керуючись ст.ст.4, 10-13, 43, 44, 76-81, 83, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільне майно подружжя - однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2600,00 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 2822, 00 грн., а також інші витрати у розмірі 16,6 грн., а всього стягнути судові витрати у розмірі 5438,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення буде складено 21.09.2020 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк