Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/4521/2020 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Сушко Л.П.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління комфортом», ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що з 14 червня 2016 року вона працювала на посаді менеджера по роботі з клієнтами у ТОВ «Управління комфорту», що знаходиться за адресою: вулиця Святошинська, буд. 27, корпус 1, прим. 21, місто Вишневе Києво-Святошинського району.

01 серпня 2017 року позивача було переведено до ТОВ «Управління комфортом», яке знаходиться за адресою: вулиця Святошинська, буд. 27, корпус 1, прим. 11, місто Вишневе Києво-Святошинського району.

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці та реорганізацією підприємства.

Позивач в позові посилалась на те, що її звільнення відбулось з порушенням ст.ст.42, 49-2 КЗпП, оскільки роботодавцем не було дотримано вимогу закону про попередження працівника про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення та не було запропоновано їй вакантні посади на підприємстві. Крім того, позивач мала переважне право на залишення на роботі, оскільки вона є матір`ю двох дітей.

Таким чином, оскільки звільнення було проведено з порушенням вимог закону, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним наказ №16-К про її звільнення від 11 вересня 2017 року, поновити її на посаді менеджера по роботі з клієнтами в ТОВ «Управління комфортом» та стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту набрання чинності рішенням суду.

Крім того, позивач в позові зазначила, що незаконним звільненням їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі і своїм дітям на життя; незаконне звільнення змусило позивача вживати додаткових заходів для організації власного життя. Крім того, внаслідок незаконних дій відповідача позивач втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїм дітям. Розмір моральної шкоди позивач оцінила у 16 000 грн., які просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Управління комфортом» адвокат Шилков В.О. зазначив, що позивача було повідомлено про наступне звільнення 11 вересня 2017 року в зв`язку із скороченням посади ще при прийнятті на роботу, що підтверджується змістом наказу № 11-К про прийняття ОСОБА_1 на роботу від 27 липня 2017 року, з яким вона ознайомлена. Крім того, її було повідомлено про відсутність на підприємстві вакантних посад. В зв`язку із тим, що звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства, представник відповідача просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ломанов Д.О. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ТОВ «Управління комфортом» адвокат Шилков В.О. в апеляційному суді проти апеляційної скарги позивача заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мороз С.С. в апеляційному суді заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено з дотриманням встановленого законом порядку і підстав для її поновлення на роботі немає.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.03.2017 року відповідачем прийнято рішення власника № 1/3 «Про внесення змін до штатного розпису ТОВ «Управління комфортом», згідно якого вирішено з 11.09.2017 року скоротити посаду менеджера по роботі з клієнтами в зв`язку з реорганізацією та зміною в організації виробництва ТОВ «Управління комфортом», директору ТОВ «Управління комфортом» провести зміни у штатному розписі згідно даного рішення, повідомити наступних працівників, які будуть прийняті на посаду менеджера по роботі з клієнтами про зміни в штатному розписі з 11.09.2017 року (том 1, а.с.51).

28.03.2017 року відповідачем видано наказ № 4 «Про зміну в організації праці та реорганізації підприємства ТОВ «Управління комфортом», яким внесено зміни до штатного розпису ТОВ «Управління комфортом» з 11.09.2017 року, скоротивши одну штатну одиницю менеджера по роботі з клієнтами; не пізніше ніж за 2 місяці, попередити працівника ТОВ «Управління комфортом» про можливе їх вивільнення та запропонувати працівнику, що підпадає під скорочення штату, переведення за їх згодою на інші вакантні посади. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с.73).

28.03.2017 року відповідачем видано наказ № 4/1 «Про внесення змін до штатного розпису ТОВ «Управління комфортом», яким внесено зміни до штатного розпису ТОВ «Управління комфортом» з 11.09.2017 року, скоротивши одну штатну одиницю, а саме менеджера по роботі з клієнтами; у разі прийняття інших співробітників на посаду менеджера по роботі з клієнтами, в період з 28.03.2017 року по 11.09.2017 року, повідомляти їх про скорочення штатної одиниці; штатний розпис у новій редакції вводиться в дію з 11.09.2017 року(том 1, а.с.74-75).

27.07.2017 року позивачОСОБА_1 надала відповідачу заяву про прийняття її на роботу на посаду менеджера по роботі з клієнтами з 01.08.2017 року.

27.07.2017 року відповідачем видано наказ № 11-К, яким ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера по роботі з клієнтами з 01.08.2017 року; оплату здійснювати згідно штатного розпису. В наказі також зазначено: ознайомлена з Наказами № 4 та № 4/1 від 28.03.2017 року, відповідно до яких підлягатиме звільненню з роботи 11.09.2017 року, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Повідомлена, що станом на 27.07.2017 року у Товариства відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані для подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до моменту звільнення, вона буде запропонована (том 1, а.с.76).

Вищевказаний наказ підписаний ОСОБА_1 , що свідчить про те, що їй на момент прийняття на роботу було відомо про скорочення її посади 11 вересня 2017 року та про відсутність вакантних посад у товаристві.

11.09.2017 року відповідачем видано довідку, якою повідомленопозивача про те, що на даний момент у Товариства відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування, у відповідності до критеріїв освіти позивача(том 1, а.с.77).

11.09.2017 року відповідачем видано наказ № 16-К, яким звільнено ОСОБА_1 із займаної посади менеджера по роботі з клієнтами у зв`язку із змінами в організації праці та реорганізацією підприємства 11.09.2017 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за 2 місяці (том 1, а.с.7).

11.09.2017 року комісією у складі директора ОСОБА_2 , головного бухгалтера ОСОБА_3 , майстра технічного відділу ОСОБА_4 та прибиральниці ОСОБА_5 складено акт про те, що 11.09.2017 року менеджер по роботі з клієнтами ОСОБА_1 відмовилась підписати наказ № 16-К «Про звільнення» у зв`язку із змінами в організації праці та реорганізації підприємства, та відмовилась отримати довідку від 11.09.2017 року (том 1, а.с.78).

10.11.2017 року відповідачем на адресу позивача було направлено цінний лист з описом вкладення, згідно якого повідомлено позивача про її звільнення з посади менеджера по роботі з клієнтами у зв`язку із реорганізацією підприємства і змінами в організації праці згідно з наказом № 16-К від 11.09.2017 року, який був наданий для ознайомлення позивачу, однак нею не підписаний. Також зазначенопро надання трудової книжки для внесення відповідних записів(том 1, а.с.79-81).

Згідно платіжного доручення № 61 від 05.09.2017 року та відомості на виплату грошей № 10 відповідачем здійснено виплату грошових коштів для виплати заробітної плати за серпень 2017 року, зокрема, позивачу у розмірі 4 025,00 грн. (том 1, а.с.82-83).

Згідно платіжного доручення № 69 від 12.09.2017 року та відомості на виплату грошей № 11 відповідачем здійснено виплату грошових коштів для виплати заробітної плати за вересень 2017 року, зокрема, позивачу у розмірі 9 794,18 грн. (том 1, а.с.84-85).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що до обов`язків роботодавця при звільненні працівника з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відноситься письмове попередження його не пізніше ніж за два місяці про наступне звільнення та пропонування працівникові одночасно з попередженням про звільнення іншої роботи на підприємстві, в разі її наявності. Судам же при розгляді даної категорії спорів необхідно встановлювати, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці.

З матеріалів справи вбачається, що зміни в організації виробництва і праці у ТОВ «Управління комфортом» дійсно мали місце, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а позивач ОСОБА_1 про наступне звільнення, заплановане на 11.09.2017 року, була попереджена при прийнятті на роботу, що підтверджується змістом наказу про прийняття на роботу № 11-К від 27.07.2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлена з Наказами № 4 та № 4/1 від 28.03.2017 року, відповідно до яких підлягатиме звільненню з роботи 11.09.2017 року, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та повідомлена, що станом на 27.07.2017 року у Товариства відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані для подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до моменту звільнення, вона буде запропонована (том 1, а.с.76).

Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було дотримано вимоги трудового законодавства в частині попередження про наступне звільнення та про відсутність вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, які могли бути запропоновані позивачу, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про те, що відповідач мав законні підстави для розірвання трудового договору з позивачем згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки звільнення позивача проведено відповідачем на законних підставах з дотриманням встановленого законом порядку звільнення, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення її на роботі, а також відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої їй відповідачем моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про поновлення позивача на роботі, і їхнє задоволення прямо залежить від встановлення факту незаконності звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що у наказі про прийняття позивача на роботу № 11-К від 27.07.2017 року текст про те, що вона попереджена про наступне звільнення та повідомлена про відсутність у товаристві вакантних посад за відповідною професією та спеціальністю, які могли б бути їй запропоновані, додрукований вже після видання наказу, нічим не підтверджені, тому колегією суддів відхиляються як такі, що не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду.

Не спростовують обґрунтованості висновків суду і доводи скарги про недотримання відповідачем двомісячного строку при попередженні позивача про наступне звільнення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що скорочення з 11 вересня 2017 року посади, на яку було прийнято ОСОБА_1 , було заплановано у товаристві ще у березні 2017 року, а наказ про прийняття на роботу був винесений 27 липня 2017 року, тобто відповідач не мав об`єктивної можливості дотриматись встановленого трудовим законодавством двомісячного строку попередження про наступне звільнення в зв`язку із тим, що трудові відносини між сторонами виникли та існували у строк, що є меншим за нього. При цьому попередження про наступне звільнення при прийнятті працівника на роботу вимогам трудового законодавства жодним чином не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: