ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1006/20 Справа № 212/2109/19 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2109/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 01 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в обґрунтування якого зазначено, щопозивач з 2011 року перебувала у трудових правовідносинах з державним підприємством «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є АТ «Криворізька теплоцентраль».

03 лютого 2017 року позивач була звільнена з підприємства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, водночас з нею роботодавцем не було проведено повного розрахунку при звільненні.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 з АТ «Криворізька теплоцентраль» стягнуто на користь ОСОБА_1 заробітну плату, а саме - матеріальну допомогу на оздоровлення, в розмірі 18095 грн.

05 лютого 2018 року АТ «Криворізька теплоцентраль» перерахувало позивачу, на виконання вказаного рішення суду, 14566,48 грн., що на думку позивача свідчить про неповне виконання судового рішення та про існування заборгованості із заробітної плати.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд стягнути з АТ «Криворізька теплоцентраль» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2018 року по 22.03.2019 року в розмірі 242990,94 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог.

Позивач зауважує на тому, що судом першої інстанції помилково встановлено факт повного розрахунку та виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення, яка стягнута за Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17, так як підприємством відповідача їй було сплачено лише 14566,48 грн., замість визначеної судом суми 18095 грн.

Зауважує на тому, що на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 державною виконавчою службою 22.03.2019 року їй перераховано за виконавчим документом № 904/7538/17 частину несплаченої матеріальної допомоги.

Крім того позивач вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування принципу співмірності, оскільки Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 позовні вимоги щодо стягнення належних працівникові сум задоволено у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» - Богданову О.О., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилалась на те, що відповідач, відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 повинен був виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення, в розмірі 18095 грн., однак виплатив 14566,48 грн., тому 3528,52 грн., які перераховані на рахунок позивача 22.03.2019 року є сумою, яка виплачена відповідачем із затримкою розрахунку, у зв`язку з чим на її користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.02.2018 року по 22.03.2019 року в розмірі 242990,94 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив із встановленого факту повного розрахунку відповідача з позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 03 лютого 2017 року позивач була звільнена з підприємства відповідача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 з АТ «Криворізька теплоцентраль» на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто заробітну плату, а саме - матеріальну допомогу на оздоровлення, в розмірі 18095 грн.

Разом з тим, відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ІV Податковим кодексом України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV Податкового кодексу України.

Згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 ПК України, підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Згідно із статтею 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

У пункті 6 (абз.5) Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, в даному випадку, матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 18095 грн., яка стягнута з відповідача на користь позивача без зазначення в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17, що вона стягнута без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду та має бути зменшена на розмір податків при виконанні рішення суду, які відповідач перераховує до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, в даному випадку базові 18% податку від доходу фізичної особи - 3257,10 грн. (18095/100*18) та військовий збір - 271,42 грн. (18095/100*1,5), що разом складає 3528,52 грн., які позивач вважає такими, що виплачені із затримкою розрахунку, однак, вказана сума не є сумою, яку мала отримати позивач, а є податком, який відповідач, відповідно до норм чинного законодавства, має нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки встановлено факт повного розрахунку відповідача з позивачем.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково встановлено факт повного розрахунку та виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення, яка стягнута за Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17, так як підприємством відповідача їй було сплачено лише 14566,48 грн., замість визначеної судом суми 18095 грн., оскільки розмір недоплаченої ї суми, а саме 3528,52 грн., не є сумою, яку мала отримати позивач, а є податком, який відповідач, відповідно до норм чинного законодавства, має нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 державною виконавчою службою 22.03.2019 року їй перераховано за виконавчим документом № 904/7538/17 частину несплаченої матеріальної допомоги, оскільки в даному випадку помилкове перерахування державною виконавчою службою 07.03.2019 року суми 1007,74 грн. та суми 4166,12 грн. за виконавчим документом 904/7538 (а.с.32,62) не є підставою для задоволення позову. Про те, що вказане зарахування за виконавчим документом № 904/7538 є помилковим свідчить сума перерахованих коштів, яка становить 5173,86 грн., яка значно перевищує сплачений при виконанні постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 року у справі № 904/7538/17 відповідачем податок 3528,52 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутні підстави для застосування принципу співмірності, оскільки, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, отже і для застосування принципу співмірності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: