Провадження № 2/201/3836/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2020 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Наумова О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеопс А» (треті особи - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2019р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеопс А» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, визначивши третьою особою Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. 3-6).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 03.12.2019р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Цією ж ухвалою до участі у справі у якості третьої особи залучено АТ КБ банк «ПриватБанк» (а.с. 43-44).

Ухвалою судді від 03.12.2019р. за клопотанням позивачки забезпечено позов шляхом накладення заборони на відчуження домоволодіння і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - до набрання законної сили рішенням у справі (а.с. 45-47).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, від самого народження позивачка проживала разом з батьками у квартирі бабусі за адресою: АДРЕСА_2 . Батько і мати не мали власного житла і були зареєстровані у цій квартирі з 07.09.1999р.

Згодом батько ОСОБА_2 придбав будинок за адресою: АДРЕСА_1 за договорами купівлі-продажу від 04.12.2006р. та від 03.03.2007р., а у січні 2008 року приватизував земельну ділянку під указаним домоволодінням площею 0,1000 га, про що отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку від 21.01.2008р.

З березня 2007 року позивачка з батьками і старшою сестрою проживала у домоволодінні АДРЕСА_1 без реєстрації. Через два роки батькові для комерційної діяльності знадобились гроші, тому він вирішив продати указану нерухомість. Батько продав домоволодіння і земельну ділянку ТОВ «Хеопс А» за договорами купівлі-продажу від 10.02.2009р.

Зазначає, що у зв`язку із продажем будинку вона втратила право користування житлом, напередодні продажу домоволодіння сім`я тимчасово переїхала жити у квартиру бабусі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки у батьків не було іншого житла у власності. Іншого нерухомого майна на момент продажу домоволодіння у позивачки не було. У зв`язку з відчуженням будинку змінився звичний уклад її життя, школа. На момент продажу будинку їй не було 9-ти років. Таким чином, батько продав житловий будинок без врахування її інтересів як дитини.

Домоволодіння було продане без дозволу органів опіки та піклування, незважаючи на те, що на час відчуження вона була неповнолітньою та, як член сім`ї власника, відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» мала право користування цим житлом. ОСОБА_2 приховав той факт, що право користування житлом має неповнолітня дитина, а том попереднього дозволу на вчинення правочину від органу опіки та піклування не отримав. Вважала договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 10.02.2009р. такими, що порушують її законні права та охоронювані законом інтереси, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 6 ст. 203 ЦК України.

На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 405 ЦК України, ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», просила визнати недійсними договори купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 10.02.2009р. між ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А».

Відповідач - ТОВ «Хеопс А» позовні вимоги не визнав. 25.02.2020р. від представника відповідача в особі директора Зайцева О.В. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 58-59), в якому відповідач не погодився з доводами позивача щодо недійсності правочинів, адже станом на момент їх укладання ТОВ «Хеопс А» не були надані відомості про наявність права малолітньої особи на домоволодіння та земельну ділянку. Тому просив у задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідач - ОСОБА_2 25.02.2020р. надав відзив на позовну заяву (а.с. 62-), в якому просив суд врахувати те, що укладення оспорюваних правочинів зумовлене було комерційною необхідністю, для залучення коштів для господарської діяльності, тому він був змушений продати майно ТОВ «Хеопс А», але не вважав, що цими правочинами порушуються права малолітньої дитини, яка мешкала разом з батьками у будинку АДРЕСА_1 .

Представник позивачки - адвокат Сазонова М.О. (діє на підставі договору від 15.11.2019р. а.с. 49), яка 28.02.2020р. ознайомилася з матеріалами справи, правом на надання відповіді на відзиви не бажала скористатися, про що надала відповідну заяву (а.с. 65).

Представник третьої особи - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, який отримав копію ухвали про відкриття провадження (а.с. 52), станом на день винесення рішення по справі правом на надання пояснень щодо позову не скористався.

Представник залученої за ініціативою суду третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк», якому також направлялася копія ухвали про відкриття провадження і про забезпечення позву (а.с. 48, 51) станом на день винесення рішення по справі правом на надання пояснень щодо позову не скористався.

Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Як вказує позивачка, від самого народження вона проживала з батьками у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , її батьки не мали власного житла, були зареєстровані у вказаній квартирі з 07.09.1999р. А згодом її батько ОСОБА_2 купив домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де вона з березня 2007 року проживала з батьками і старшою сестрою.

Підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що відповідач - батько позивачки ОСОБА_2 до лютого 2009 року був власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння від 04.12.2006р. і нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 03.03.2007р., а також земельної ділянки під цим домоволодінням для його обслуговування (кадастровий номер - :03:336:0038) розміром 0,1000 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.01.2008р. (а.с. 10 - 19).

10.02.2009р. ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Крючковою Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 139 (а.с. 20-22).

Того ж дня - 10.02.2009р. ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Хеопс А» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га за цією ж адресою, кадастровий номер :03:336:0038, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за№ 140 (а.с. 23-24).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 20.03.2019р. по справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18) висловився щодо наявності правових підстав для недійсності вчиненого батьками неповнолітньої дитини правочину (відповідно до правил статей 203, 215 ЦК України) за наявності порушених прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Вищий суд вказав, що статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин 4 та 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним.

Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2019р. по справі № 357/12463/16-ц (провадження № 61-36228св18).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979р. у справі «Ейрі проти Ірландії» (п.24), рішення від 13.05.1980р. в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 04.06.2015р. «Руслан Яковенко проти України» (п. 79)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Як видно з матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент вчинення правочинів з відчуження домоволодіння і земельної ділянки їй виповнилося 8-м років, отже вона була малолітньою (ч. 2 ст. 6 СК України).

Позивачка вказує, що перед продажем домоволодіння вони тимчасово переїхали жити у квартиру бабусі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки у батьків не було іншого житла. Зокрема, на позивачка на підтвердження фактичного проживання і користування будинком надала суду копію заяви матері від 26.02.2007р. до КПНЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2» ДМР про прийняття позивачки у 2007 році до відділення стрибків на батуті, де вказано її адресу - АДРЕСА_1, а також довідку цього закладу від 12.02.2020р. про те, що вона дійсно відвідувала цю школу (а.с. 56, 57).

Означені обставини відповідачами жодними доказами не спростовані.

Як зазначено у договорі купівлі-продажу домоволодіння (п. 5) продавець стверджував, що у малолітніх дітей відсутнє право користування цим домоволодінням. У договорі про відчуження земельної ділянки положення про право користування ділянкою взагалі відсутні.

Суд доходить висновок, що відповідач, укладаючи правочини щодо відчуження нерухомого майна діяв не добросовісно, зазначаючи ті обставини, що право користування будинком дитина не має дитина, а тому відчужувач і не отримав згоди органу опіки та піклування.

Спірне домоволодіння та земельна ділянка були продані батьком без дозволу органу опіки та піклування, хоча позивачка мала право користування цим житлом, яке було втрачене внаслідок цього продажу, але в силу свого віку не могла у повній мірі здійснювати свого волевиявлення, тому суд доходить висновку, що укладення оспорюваних правочини призвело до звуження майнового права позивачки, порушення охоронювані законом інтересу дитини щодо користування жилим приміщенням, порушило гарантії збереження права дитини на житло.

З урахуванням викладеного, доходжу висновку, що оспорювані правочини, вчинені батьком позивачки суперечить правам та інтересам малолітньої дитини, а тому вимоги позивачки про визнання їх недійсними підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати по справі у розмірі 1 921,00 грн. (судовий збір за подання позову в сумі 768,40 грн. і судовий збір за подання заяви про його забезпечення в сумі 384,20 грн.) (а.с. 1, 2, 35) по 960,50 грн. з кожного з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 137, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеопс А» (треті особи - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») про визнання недійсними договорів купівлі-продажу - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.02.2009р. між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 139.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:336:0038, укладений 10.02.2009р. між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 140.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеопс А» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Наумова О.С.