Провадження № 2/234/746/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області :

в складі: головуючого-судді Бакуменко А.В.

з участю секретаря Кісточка І.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням та виселення ,-

Обставини справи

Позивачка звернулась до Краматорського міського суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані відповідачі, ОСОБА_6 її син та ОСОБА_2 колишня невістка. З червня 2014 року відповідач ОСОБА_6 в квартирі не мешкає його особистих речей в квартирі не має. Відповідачка ОСОБА_2 04.09.2018 року розірвала шлюб з її сином ОСОБА_7 , та перестала бути членом її родини, однак продовжує проживати в належному їй житлі та не бажає добровільно виїжджати, хоча має матір котра проживає одна в будинку. Оскільки відповідачі ніякого права на квартиру не мають просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими що втратили право користування приміщенням, та виселити ОСОБА_2 .

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, з тих підстав, що іншого житла в неї немає та їй нікуди виїжджати, вона згодна з`їхати за умови що їй повернуть гроші, котра вона зайняла їх родичам.

Свідок ОСОБА_8 , суду показала, що ОСОБА_2 є її донькою, та позивачка дійсно винна їй грошові кошти, дім в котрому проживає вона належить її сину, однак він в ньому не проживає та вона живе сама.

Згідно до відзиву наданого суду, ОСОБА_2 заперечує щодо задоволення заявлених вимог.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до свідоцтва про право власності на квартиру від 27 жовтня 2004 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_9 .

Згідно до довідки про склад сім`ї в вищевказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 - син власниці квартири та ОСОБА_2 колишня невістка.

У відповідності до Акту від 30.10.20119 року в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_6 не мешкає з червня 2014 року , його особистих речей в квартирі не має.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.

Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.

Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім`ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім`ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім`ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).

Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.

Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.

Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.

Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, якими передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Стосовно вимоги щодо виселення відповідачки ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Власник має право вимагати усунення перешкоди у користуванні правом власності.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що договір на користування квартирою між ОСОБА_9 та відповідачкою. ОСОБА_2 не укладався, вона не набула самостійного права користування житлом, яке належить іншій особі чи права власності.

З позовної заяви ОСОБА_9 вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 проживала у спірній квартирі, як дружина її сина, Рішенням від 04.09.2019 року шлюб між відповідачкою та її сином розірвано, та ОСОБА_2 на теперішній час є сторонньою особою.

Отже, відповідачка має статус тимчасового мешканця.

Правовий статус тимчасових мешканців жилих приміщень не залежить від виду житлового фонду, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 98 ЖК України.

Відповідно до зазначеної норми наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Майже аналогічна норма передбачена в статті 818 ЦК України, яка міститься в главі 59, що регулює найм житла - власника (наймодавця), за винятком, що тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ним строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Згідно зі статтями 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів сім`ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком.

За змістом статей 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави того, що заволодів ним.

Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317,319,321 ЦК України).

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм матеріального права, відповідачі, як тимчасова мешканка підлягає виселенню із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Компенсації судового збору позивачі не вимагають.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити .

Визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ..

Виселити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 384,20 грн., з кожного

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя А. В. Бакуменко