Справа № 448/1946/18 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2797/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_1 ОСОБА_2

та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .,

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 24 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 10.12.2018 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даному будинку, окрім нього, є зареєстрованими та проживають також його дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_7 , зять ОСОБА_8 , онук ОСОБА_9 . Крім того, в даному будинку є також зареєстрованою його онука відповідачка ОСОБА_5 , але фактично остання там не проживає більше 12 років та перейшла на постійне місце проживання до свого співмешканця в с.Поповичі Мостиського району Львівської області.

Також зазначає, що у вищевказаному житловому будинку зареєстровані малолітні діти відповідачки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відносно яких рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 15.08.2018 вона позбавлена батьківських прав.

Стверджує, що відповідач покинула його житло добровільно, жодних особистих речей в ньому не зберігає, участі в утриманні будинку не приймає, ним не користується, проте по даний час не виписується з вказаної адреси. Той факт, що відповідачка зареєстрована у його будинку, негативно відображається на його матеріальному становищі, оскільки впливає на оплату комунальних послуг та можливість отримання субсидій.

З огляду на наведене, просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 24 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя та зареєстрованого за адресою: с.Крисовичі Мостиського району Львівської області (РНОКПП НОМЕР_1 ) у дохід держави судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 41 Конституції України, відповідно до якої, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Посилається на норми ст.ст. 263, 319, 321, 379, 405 ЦК України, які не були застосовані судом до вказаних спірних правових відносин. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8).

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області № 1819 від 29.11.2018 (а.с.7), у вищевказаному житловому будинку є зареєстрованими наступні особи: власник будинку ОСОБА_1 (позивач у справі), його дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_7 , зять ОСОБА_8 , онук ОСОБА_9 , а також онука ОСОБА_5 (відповідач у справі) та її неповнолітні діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Судом установлено, що основним мотивом позовних вимог є бажання позивача ОСОБА_1 , зменшити вартість житлово-комунальних послуг на утримання спірного будинку та реалізувати право на отримання субсидій на оплату житлово-комунальних послуг.

Дійсно відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак відповідно до ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс у результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка з народження проживала у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім`ї власника, набула права користування будинком та зареєструвала своє місце проживання в будинку. З пояснень відповідачки встановлено також , що вона після створення сім`ї переїхала проживати в с.Поповичі Мостиського району Львівської області. Проте, на даний час з чоловіком разом не проживає, має намір з ним розлучитися. Змушена винаймати житло у знайомих, оскільки у неї з її матір`ю - ОСОБА_7 , склалися неприязні стосунки і остання не бажає, щоб вона (відповідач) проживала в спірному будинку та чинить їй перешкоди щодо користування та проживання у даному будинку. Жодного іншого житла, в якому б могла зареєструватися вона не має, бажає в подальшому проживати та бути зареєстрованою у спірному будинку, оскільки хоче там проживати разом зі своїми двома дітьми.

ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердила, що між нею і дочкою склалися неприязні стосунки.

За таких обставин, ураховуючи наведені причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки у житловому будинку позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , оскільки позивач не довів, що відповідач не проживала у будинку без поважних причин понад встановлені законом строки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 24 липня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:12.03.2020

Головуючий

Судді