Справа № 464/7319/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/3875/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Бойко С.М., Мельничук О.Я.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Чорної С.З.,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили та просили усунути їм перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_3 від вказаної квартири; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з неповнолітнім членом сім`ї ОСОБА_10 , з квартири АДРЕСА_1 із зняттям зазначених осіб з реєстраційного обліку у цьому помешканні; визначити ідеальні частки в квартирі АДРЕСА_1 , визначивши по ј ідеальній частці кожному із співвласників - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 ; припинити право спільної сумісної власності зазначених осіб на це житло та стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1990 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.1992 року цей шлюб було розірвано та оформлено це розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_1 в органах РАЦСУ 04.02.1993 року. Позивач ОСОБА_4 є сином позивача ОСОБА_3 від першого шлюбу, а позивач ОСОБА_11 , яка ОСОБА_12 своє прізвище ОСОБА_13 є дочкою сторін: мати ОСОБА_3 та батько ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 з 1986 року перебував на черзі для отримання житла за місцем праці на Львівському підприємстві промислового залізничного транспорту. За спільним рішенням адміністрації та профкому Львівського ППЗТ, оформленого протоколом №13 від 29.11.1991 року відповідачу ОСОБА_1 , як черговику за №7 загальної черги з 1986 вирішено надати на сім`ю з 4-х осіб трикімнатну квартиру, загальною площею 70,72 кв.м., житловою площею 41,46 кв.м по АДРЕСА_2 із зняттям з черги.

06.02.1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №535 від 27.12.1991 року видано ордер на вселення у зазначене жиле приміщення за №002890, в якому зазначено про склад сім`ї: ОСОБА_1 основний, ОСОБА_14 - дружина, ОСОБА_4 син дружини, ОСОБА_15 дочка. Позивачі та відповідач ОСОБА_1 поселилися та одночасно були зареєстровані у спірній квартирі, що мало місце 24.03.1992 року і підтверджується довідкою ЖЕКу №13. У 1993 році подружжя ОСОБА_14 , позивач по справі, та відповідач ОСОБА_1 розірвали шлюб. Спірне житло було приватизоване і на таке особами зазначеними в ордері набуто право спільної сумісної власності на підставі розпорядження від 01.07.1997 №424 виконавчого комітету ЛМР. Видано свідоцтво про право власності на квартиру від 01.07.1997 року №Г-17164.

10 червня 1995 року відповідач ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_16 (після шлюбу ОСОБА_17 ), після чого між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 погіршились стосунки з приводу користування житлом. Відповідач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу змінив замки вхідних дверей, поселив у спірну квартиру відповідачів, чим унеможливив проживання у квартирі позивачів. Щоб не загострювати стосунки позивачі вимушені тимчасово проживати по інших адресах, разом займались підшукуванням обміну житла, оскільки позивачі іншого не мають. Однак, впродовж всього часу відповідачі чинили та чинять перешкоди позивачам у користуванні належною їм на праві власності квартирою та з цього приводу були неодноразові звернення позивача ОСОБА_3 в правоохоронні органи. Реєстрація позивачів в с. Коти Яворівського району Львівської області не позбавляє і не впливає на їх права як співвласників спірного житла, крім того така реєстрація була проведена вимушено по причині зняття останніх з реєстрації у спірній квартирі не з їх волі, а на підставі рішення суду апеляційної інстанції від 10.11.2003 року. Оскільки між співвласниками квартири АДРЕСА_1 не існує домовленості щодо користування цим житлом, спроби його обміну виявились безрезультатними, іншого житла позивачі не мають, не можуть користуватися спірною квартирою за наявності у цьому перешкод, відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_9 з неповнолітнім сином ОСОБА_10 , ОСОБА_8 проживають у квартирі та зареєстровані без отримання на це згоди позивачів, за таких обставин просили виселити останніх зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не бажає добровільно визначити частки між усіма співвласниками спірного житла, а спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , відтак кожному із співвласників належить у даній квартирі по ј ідеальній частці.

З урахуванням наведеного, просять позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Усунено перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_3 від вказаної квартири.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Визначено за ОСОБА_1 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено за ОСОБА_3 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено за ОСОБА_6 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено за ОСОБА_4 - 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат.

В решті позову - відмовлено.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі стверджує, що суд в порушення норм процесуального права не встановив та не врахував всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення цієї справи. Зазначає, що в матеріалах справи є докази того, що ОСОБА_1 є інвалідом І-ї групи, проте ухвалюючи рішення, суд не взяв цього до уваги. Стверджує, що ОСОБА_1 має право на додаткову житлову площу (у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів) в силу ст. 49 ЖК України як особа, яка хворіє на тяжку форму хронічного захворювання, зокрема має право вимагати надати йому окреме ізольоване житлове приміщення, а саме кімнату, площею 19,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначає, що такого права він був позбавлений, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Звертає увагу на те, що на рівність часток він не погоджується. Посилається на те, що судом неправомірно розподілено та стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, сплачений позивачами, оскільки він як особа з інвалідністю І групи звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким виділити ОСОБА_1 окрему ізольовану житлову кімнату площею 19,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , а нежитлову площу залишити у спільній частковій власності; у зв`язку з цим визначити розмірі часток співвласників у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_1 (апелянт), ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися. Судом апеляційної інстанції їм направлено поштову кореспонденцію та повістку-повідомлення про виклик в судове засідання на 02.03.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , м. Львів, вул. Трильовського, 7/ АДРЕСА_4 , однак від них повернулася не вручена поштова кореспонденція із відміткою причини повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

Львівським апеляційним судом зроблено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик відповідачів в судове засідання на 02 березня 2020 року на 10 год. 30 хв. (арк. спр. 167, том 2).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснила, що відповідачі: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_5 не проживають, але це остання відома адреса їх реєстрації.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає за можливим розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у дану квартиру та передачі ключів ОСОБА_3 від вказаної квартири, а також зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення районного суду оскаржується в межах задоволення позовних вимог про визначення за кожним із співвласників по ј ідеальній частці спірної квартири та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1789.00 грн. судових витрат, а тому в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

З рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30.07.2018 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: Галицька районна адміністрація ЛМР, Виконавчий комітет ЛМР, ОСОБА_9 про часткове визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності в задоволенні такого позову відмовлено. Цим рішенням встановлено, що позивач у справі ОСОБА_20 та відповідач ОСОБА_1 є колишнім подружжям та перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1990 року, який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.12.1992 року розірвано, що зареєстровано ОСОБА_1 в органах РАЦСУ 04.02.1993 року.

Позивач ОСОБА_4 є сином позивача по даній справі ОСОБА_3 від іншого шлюбу.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 07.09.1991 року, ОСОБА_15 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками зазначено ОСОБА_21 , ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №6829.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 1986 року перебував на черзі для отримання житла за місцем праці - Львівському підприємстві промислового залізничного транспорту.

На підставі спільного рішення адміністрації та профкому Львівського ППЗТ, оформленого протоколом № 13 від 29 листопада 1991 року, відповідачу ОСОБА_1 , як черговику за №7 загальної черги з 1986 року, вирішено надати на сім`ю з 4-х осіб трикімнатну квартиру загальною площею 70,72 кв.м., житловою площею 41,46 кв.м по АДРЕСА_2 із зняттям з черги.

6 лютого 1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 535 від 27 грудня 1991 року видано ордер № 002890 на вселення у це житло. В ордері зазначено про склад сім`ї: ОСОБА_1 - основний; включено до членів сім`ї наймача: ОСОБА_14 - дружина; ОСОБА_4 - син дружини; ОСОБА_15 дочка, яка відповідно до Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 12.11.2014 року, змінила своє прізвище на « ОСОБА_22 ». Отже, квартира надана черговику ОСОБА_1 за місцем його праці на всіх позивачів у справі відповідно до норм житлової площі, визначених Правилами обліку громадян, що потребують покращення житлових умов і надання їм житлових приміщень в УРСР, а саме 8,5 м. кв., відповідно до рівня середньої забезпеченості по регіону до максимальної площі на одну особу визначеної п. 52 Правил - 13,65 м. кв.).

Згідно з довідкою ЖЕКу № 113, всі позивачі та відповідач ОСОБА_1 одночасно були зареєстровані у спірній квартирі, а саме - 24.03.1992 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 грудня 1992 року розірвано шлюб, укладений між подружжям ОСОБА_14 та ОСОБА_1 .

За даними копії свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1995 року, Серії НОМЕР_2 , відповідач ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_7 . Відтак, на час передачі квартири у власність шляхом приватизації в 1997 році позивач ОСОБА_3 юридично втратила статус члена сім`ї основного наймача квартири, набувши статус колишнього члена його сім`ї.

Після переходу квартири у спільну сумісну власність позивачів у справі та відповідача ОСОБА_1 , статус останніх змінився і особи набули статусу співвласників житла, що відповідно вплинуло на врегулювання правовідносин, пов`язаних із житлом нормами діючого на той час Закону України «Про власність», а згодом положеннями ЦК України, чинного з 01.01.2004.

Факт реєстрації позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 - власників квартири АДРЕСА_1 за іншою адресою, з урахуванням їх зняття з реєстраційного обліку у цій квартирі відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2003, не може впливати на позбавлення права власності позивачів щодо цього житла.

Як встановлено з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 зверталася до Сихівського районного відділу ЛМУ УМВС України у Львівській області щодо перешкоджання їй у користуванні житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 її колишнім чоловіком відповідачем по справі ОСОБА_1 , що підтверджується відповіддю Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ у Л/о №16/9-1667 від 15.09.2014. Крім того, 01.02.2016 у Сихівський ВП ГУНП у Л/о надійшло повідомлення на лінію «102» про те, що по АДРЕСА_2 конфлікт, виїздом на місце події інспекторів патрульної служби конфлікт вичерпано, що підтверджено висновком Сихівського ВП м.Львова ГУНП у Л/о від 03.02.2016. З матеріалів справи також встановлено, що позивач ОСОБА_3 зверталася 13.03.2017 до Сихівського відділу поліції м.Львова ГУ НП у Львівській області з приводу вчинення неправомірних дій по відношенню до неї зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_1 , однак беручи до уваги, що в діях ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального правопорушення, а відносини, які склалися між сторонами носять виключно цивільно-правовий характер, рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується відповіддю Сихівського ВП м.Львова ГУ НП у Л/о №557/40/02/08/17 від 27.03.2017.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги щодо усунення позивачам перешкод в користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом, їх вселення та передачі ключів ОСОБА_3 від вказаної квартири, а також зобов`язано відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_7 вселилася в спірну квартиру як дружина співвласника ОСОБА_1 , на правах члена сім`ї до чоловіка, яка постійно проживає із співвласником, вела і веде з ним спільне господарство, відтак відповідач ОСОБА_9 була вселена та зареєстрована у квартиру АДРЕСА_1 , як дочка ОСОБА_7 , разом з її малолітнім сином ОСОБА_10 , та внучкою ОСОБА_8 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні в справі докази підтверджують лише факт неприязних відносин між учасниками справи та неможливістю проживати всіх разом в одній квартирі, що не свідчить про вчинення реальних перешкод для позивачів співвласників квартири у реалізації права на користування та розпорядження їхнім майном саме відповідачами ОСОБА_7 , ОСОБА_9 з неповнолітнім сином ОСОБА_10 , ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з неповнолітнім сином ОСОБА_10 .

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року в цих частинах не оскаржується.

Суд першої інстанції визначив за кожним із співвласників по 1/4 ідеальної частки вказаної квартири, що відповідає засадам рівності часток у спільній сумісній власності, відтак, визначено по 1/4 частці у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачами ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 .

Оскільки вимога припинити право спільної сумісної власності є похідною вимогою від основної визначення ідеальних часток у квартирі та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в результаті чого право власності спірної квартири належатиме особам на праві спільної часткової власності, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у частині даної позовної вимоги за безпідставністю.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить позивачам та відповідачу ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 1 липня 1997 року №Г-17164.Квартира перейшла у власність позивачів та відповідача ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», чинного на момент видачі Свідоцтва про право власності.

Відповідно до ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ст.372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Діючий на час виникнення спірних правовідносин Закон України «Про власність», врегульовував правовідносини, за яких можливим було визначення нерівності часток у праві спільної сумісної власності, однак такі положення не поширювались на житло, що перейшло у власність в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Квартира перейшла у спільну сумісну власність у 1997 році. Жоден з учасників приватизації не мав визначених, діючим на той час законодавством, переваг щодо отримання більшої частки у приватизованій квартирі. Домовленості між учасниками приватизації з приводу часток, у тому числі щодо більшої частки ОСОБА_1 , не було.

Впродовж всього періоду розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 не оспорювалось та не висловлювались заперечення щодо рівності часток учасників приватизації квартири. Вперше заперечення щодо цього питання зазначено у поданій апеляційній скарзі.

Однак, визначення за кожним із співвласників по ј ідеальної частки вказаної квартири відповідає засадам рівності часток у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної скарги не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки процесуальний закон не допускає заявлення вимог, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, на стадії апеляційного провадження, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції не має правових підстав для вирішення вимоги апеляційної скарги про надання додаткової житлової площі апелянту, оскільки такі позовні вимоги не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір та ухвалюючи рішення в оскарженій частині, правильно застосував норми матеріального права, правильно визначив характер спірних правовідносин та ухвалив законне рішення, визначивши за позивачами та відповідачем ОСОБА_1 рівні частки у спільній сумісній власності, а саме по ј за кожним.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду в оскарженій частині щодо визначення за кожним із співвласників по ј ідеальній частці спірної квартири постановлено з додержанням вимог закону, а відтак не знаходить підстав для його скасування.

Разом з тим, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1789.00 грн. судових витрат не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Так, згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу.

В матеріалах справи наявний договір про надання юридичних послуг від 19.06.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Гірник В.М. (арк. спр. 28, том 1).

ОСОБА_3 на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу подано попередній орієнтований розрахунок суми витрат у зв`язку з розглядом справи від 17.01.2018 року (арк. спр. 92, том 1), акт виконаних робіт від 22.12.2017 року на суму 5200 грн. (арк. спр. 93, том 1), квитанція №0211/17 від 02.11.2017 року про сплату позивачем ОСОБА_3 3600 грн. адвокату ОСОБА_23 за договором №06/17 від 19.06.2017 року (арк.спр. 94, том 1), квитанція №1906/17 від 19.06.2017 року (арк. спр. 95, том 1) про сплату позивачем ОСОБА_3 1 600 грн. адвокату ОСОБА_23 за договором №06/17 від 19.06.2017 року.

Зважаючи на те, що витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 належить стягнути по 1300 грн. з кожного.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом першої групи (арк. спр. 128, том 2), а тому, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5. Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях .

Беручи до уваги вищенаведене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 необхідно стягнути 1300 (одна тисяча триста) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу. Однак, стягнення позивачам судового збору в сумі 480 (чотириста вісімдесят) гривень необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд доходить висновку, що рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат належить змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1300 (одна тисяча триста) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнення судового збору в сумі 480 (чотириста вісімдесят) гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1780 грн. судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 1300 (одна тисяча триста) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнення судового збору в сумі 480 (чотириста вісімдесят) гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Бойко С.М.

Мельничук О.Я.