ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4147/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Тичкова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Харківської обласної ради Чайчук Олени Олександрівни на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Попрас В.О. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Послався на те, що 03 жовтня 2008 року на підставі контракту, укладеного з Харківською обласної державною адміністрацією, працював в КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» на посаді головного лікаря.

Додатковою угодою №1 контракт продовжено до 07 жовтня 2018 року.

Додатковою угодою №2 від 05 квітня 2016 року змінено сторону контракту, а саме Харківську обласну державну адміністрацію на Харківську обласну раду.

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації №399-к від 04 грудня 2009 року позивача переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Рішенням Харківської обласної ради №238-VII від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади директора ВЗОЗ «Харківський клінічний онкологічний центр».

На підставі зазначеного рішення видано наказ від 25 липня 2016 року №125 відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року у справі № 640/11753/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної ради, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» були скасовані рішення Харківської обласної ради №238-VII від 23 червня 2016 року та наказ № 125 від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 , він був поновлений на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Однак, виконання зазначення судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» стало неможливим у зв`язку з ліквідацією закладу.

З цих підстав та відповідно до ст. 240-1 КЗП України, оскільки згаданим рішення суду було встановлено незаконність звільнення ОСОБА_1 , єдиний власник (засновник) ліквідованого лікувального закладу має виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з дня незаконного звільнення, 22.07.2016, по день ліквідації лікувального закладу, 22.08.2017, на суму 197341,20 грн. Також позивач просив визнати його таким, що був звільнений з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією закладу, та відшкодувати моральну шкоду у сумі 50000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року у розмірі 197341,20 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн, а всього 202341,20 грн.

Визнано ОСОБА_1 таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією закладу. В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Харківської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 2023,41 грн.

Харківська обласна рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення та новим рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Посилається на те, що згідно рішення обласної ради від 08 вересня 2016 року №283-VII «Про створення Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» та припинення шляхом ліквідації КЗОЗ «Харківський обласний онкологічний центр» було створено ліквідаційну комісію, встановлено строк для пред`явлення вимог кредиторів два місяці. Позивач у зазначений термін, а також після ухвалення згаданого рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року про поновлення на роботі до дня ліквідації КЗОЗ «Харківський обласний онкологічний центр»), 21 серпня 2017 року, - ніяких вимог не заявляв.

Вказує, що судом першої інстанції помилково, з порушенням ст.ст. 112 ЦК України та статей 31, 33 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», які є є спеціальними та внаслідок цього пріоритетними перед статтею 21 КЗпП України стягнув середній заробіток з Харківської обласної ради, яка не має відповідати за боргами лікувального закладу. Крім того, позивач пропустив строки звернення до суду, передбачені частиною першою статті 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Справа вдруге переглядається судом апеляційної інстанції.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника Харківської обласної ради Чайчук О.О. було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року в частині стягнення з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн та судового збору на користь держави в сумі 2023,41 грн скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з Харківської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 1013,41 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року постанову апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до Харківської обласної ради про стягнення 197341,20 грн скасовано. Передано справу у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення 197341,20 грн на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, відповідно до норми ст. 367 ЦПК України оскаржене рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року перевіряється лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення 197341,20 грн. середнього заробітка за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у вищевказаних межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та Харківською обласною державною адміністрацією був укладений контракт, за яким позивача прийнято на посаду головного лікаря КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Додатковою угодою №1 дію вказаного контракту продовжено до 07 жовтня 2018 року. Додатковою угодою №2 від 05квітня 2016 року замінено сторони контракту Харківську обласну адміністрацію на Харківську обласну раду. Розпорядженням ОДА №399-к від 04 грудня 2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

23 червня 2016 року Харківською обласною радою було прийнято рішення №238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр». На підставі цього рішення видано наказ від 25 липня 2016 року №125 «Про звільнення з посади директора та призначення виконуючого обов`язки», яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №640/11753/16ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної ради, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» про скасування рішення, наказу та поновлення на посаді, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Скасовано рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року №238-VII «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»., скасовано наказ КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» №125 від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

У зазначеній справі встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з порушенням вимог чинного законодавства України.

КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» ліквідовано на підставі рішення Харківської обласної ради від 08 вересня 2016 року № 283-VII «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», про що 22 серпня 2017 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дані про наявність правонаступників у реєстрі відсутні.

Ліквідація юридичної особи «КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та відсутність правонаступника, до яких перейшли права та обов`язки вказаної юридичної особи, унеможливило виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Відповідно до пункту 1.2. Статуту КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» в редакції від 09 вересня 2013 року, власником (засновником) даного закладу була Харківська обласна рада. Онкоцентр був заснований на майні, що перебувало у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, а Харківська обласна рада визначена Статутом як орган управління майном онкоцентру.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Харківська обласна рада зазначена єдиним засновником КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Відповідно до Додатку № 1 до рішення Харківської обласної ради «Про затвердження Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області» та Переліку орендованих цілісних майнових комплексів та структурних підрозділів, майно яких знаходиться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 03 квітня 2007 року № 219-V, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» був включений до переліку суб`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

Згідно пунктів 4.2., 4.3. рішення Харківської обласної ради «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» від 08 вересня 2016 року №283-VII, голові Харківської обласної ради доручено вчинити організаційно-правові дії щодо вилучення майна з оперативного управління КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та закріплення за КНП «Обласний центр онкології» на праві оперативного управління об`єкти нерухомого майна, а також проведення забезпечення після державної реєстрації припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» внесення змін до Переліку суб`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, області, затвердженого рішенням Харківської обласної ради від 03 квітня 2007 року № 219-V.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року у розмірі 197341,21 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відсутність правонаступника унеможливило виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яким ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді директора зазначеного закладу, єдиним власником (засновником) цієї установи була Харківська обласна рада, яка є належним відповідачем, та зобов`язана виплатити незаконно звільненому працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 344/7932/16-ц (провадження № 61-22423св18), вказано, що «посилання касаційної скарги на частину третю статті 96 ЦК України, згідно з якою учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом, безпідставні, оскільки згідно зі статтею 240-1 КЗпП у разі звільнення працівника без законної підстави або з порушенням встановленого порядку у випадку ліквідації підприємства на власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, а у відповідних випадках - правонаступника), покладається обов`язок виплатити такому працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу».

Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем звільнення з роботи за його заявою від 23 квітня 2013 року, почався з 22 січня 2014 року (наступний робочий день після набуття чинності рішення Вінницького районного суду від 03 грудня 2013 року) та сплив через три місяці - 23 квітня 2014 року. До суду з позовом про зобов`язання звільнити його з роботи та стягнення коштів, позивач звернувся 24 вересня 2014 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що: «якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права». Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). У зв`язку із наведеним, на підставі частини другої статті 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 524/415/16-ц (провадження № 61-713св17) та від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18)».

Скасовуючи постанову апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2018 року касаційний суд у постанові від 01 липня 2020 року звернув увагу на вищевказані правові висновки, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує у даній справі та у мотивах скасування вказав наступне.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі Харківська обласна рада вказувала про пропуск позивачем строків звернення до суду, передбачених частиною першою статті 233 КЗпП (а. с. 146-154). Проте апеляційний суд не перевірив і не обговорив причини пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП.

У цьому контексті суд апеляційної інстанції при новому розгляді скарги зазначає наступне. У даному випадку позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтується на тому, що після ухвалення згаданого рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року про справі № 640/11753/16-ц про поновлення його на роботі, установа, до якої позивач за рішення суду по справі № 640/11753/16-ц був поновлений на роботі згодом 22 серпня 2017 року була ліквідована без правонаступника, внаслідок чого виникли передбачені у ст. 240-1 КЗпП України підстави для зміни підстав звільнення позивача з роботи та для сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, передбачений ст. 233 КЗпП України 3-х місячний строк для вимог стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу почав спливати з 23 серпня 2017 року і на день звернення до суду з цим позовом, 21 листопада 2017 року не сплив.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 становить з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено судом за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року у розмірі 197341,20 грн ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, доводи скарги не ґрунтуються на вимогах закону та висновків суду не спростовують, а судом першої інстанції ухвалено рішення із дотриманням вимог закону.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Харківської обласної ради Чайчук Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року у розмірі 197341,20 грн залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2020 року

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.Ю.Тичкова