Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

смт. Короп 15 вересня 2020 року

Коропський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Балаби О.А.,

за участю секретаря - Редько А.О.,

позивачки - ОСОБА_1 , адвоката - Кухти В.Б., відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом про поділ в натурі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який мотивує тим, що з 1999 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 06.02.2019 року було розірвано. 24.04.2001 року сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . 26.10.2009 року спірна земельна ділянка була відповідачем приватизована. Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 17.12.2018 року визнано за кожною із сторін право власності на ? частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Проте, оскільки відповідач не надає можливості повноцінно користуватись та розпоряджатись своїм майном позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просить задовольнити і виділити в натурі ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки виходячи з варіанту № 1 висновку. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені витрати за проведення судової експертизи та на професійну правничу допомогу, а всього 25960 грн.

Відповідач позов визнав частково та пояснив, що згоден на поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по варіанту № 1 експертизи. Однак, відносно права власності позивачки на спірну земельну ділянку заперечує і вважає, що ділянка є його особистою власністю оскільки була приватизована в період шлюб, тому він надає дозвіл на користування відповідачкою земельною ділянкою. Також заперечує щодо стягнення з нього судових витрат вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є не співмірним зі складністю виконаної роботи.

Суд в порядку загального позовного провадження, заслухавши доводи та обґрунтування учасників справи, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини на яких ґрунтуються вимоги, у відповідності до норм матеріального права, що підлягають до застосування до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що з 21.11.1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

24.04.2001 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

26.10.2009 року ОСОБА_2 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 549276 площею 0,2501 га, що розташована по АДРЕСА_1 , що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 17.12.2018 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 06.02.2019 року шлюб між сторонами було розірвано та ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.08.2019 року вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав від 31.07.2019 року підтверджено право власності позивачки на ? частину спірного нерухомого майна.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року встановлено, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в рівних частинах.

Вирішуючи питання, щодо визнання земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, як об`єкт спільної сумісної власності позивача та відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 0,2501 га в АДРЕСА_2 була надана відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Риботинської сільської ради 16 сесії 5 скликання від 28 травня 2009 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до положення ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом . Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Як визначено п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, земельна ділянка набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана відповідачем у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є її власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Така ж правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 16.12.2015 р. у справі №6-2710цс15.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Беручи до уваги вимоги ч. ч. 4 - 6 ст. 137 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення даного позову, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в розмірі 6000 гривень.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони.

Керуючись ст. ст. 60, 71 Сімейного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. ст. 12, 76, 81, 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України суд,

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Виділити в натурі у приватну власність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у відповідності до Варіанту № 1 Висновку № С - 7 від 10.05.2020 року (у висновку зазначено співвласник № 1) ? частину житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , а саме: веранду площею 12,5 кв.м, коридор площею 4,0 кв.м, санвузол площею 4,7 кв.м, кухню площею 18,4 кв.м, вітальню площею 11,8 кв.м, сарай «Б-1», гараж «Б'-1», погріб «Пг», погріб «Пг-1», 1/3 частину огорожі «N-1», 1/3 частину воріт з хвірткою «N-2».

Виділити в натурі у приватну власність ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у відповідності до Варіанту № 1 Висновку № С - 7 від 10.05.2020 року (у висновку зазначено співвласник № 2) ? частину житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , а саме: житлову кімнату площею 26,0 кв.м, житлову кімнату площею 16,9 кв.м, літню кухню «В-1», веранду «в-1», сарай «В'-1», гараж «Б''-1», колонку «К», вбиральню «У-1», 2/3 частини огорожі «N-1», 2/3 частини воріт з хвірткою «N-2».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 837 (вісімсот тридцять сім) грн. 00 коп, як різницю часток.

Право спільної часткової власності між співвласниками припинити.

Виділити в користування ОСОБА_1 у відповідності до Варіанту № 1 Висновку № С - 7 від 10.05.2020 року (зазначено співвласник № 1) 1/2 частку земельної ділянки, що становить виділяєму площу - 1251 кв.м. від загальної площі земельної ділянки - 2501 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 (встановити порядок землекористування згідно додатку № 3 до Висновку № С - 7 заштриховано у зелений колір) на якій відповідно розміщена частка житлового будинку, що виділена у власність в натурі в результаті поділу.

Виділити в користування ОСОБА_2 у відповідності до Варіанту № 1 Висновку № С - 7 від 10.05.2020 року (зазначено співвласник № 2) земельну ділянку S2, що відповідає його ? частині у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що становить виділяєму площу - 1250 кв.м від загальної площі земельної ділянки - 2501 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 (встановити порядок землекористування згідно додатку № 3 до Висновку № С - 7 заштриховано у синій колір).

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що становить площу 1251 кв.м, із земельної ділянки площею 2501 кв.м, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення судової експертизи в розмірі 6480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок, а всього на загальну суму 12480 (дванадцять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 404 (чотириста чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22.09.2020 року.

Суддя: Балаба О. А.