Справа № 456/748/19
Провадження № 2/456/164/2020
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

10 вересня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу № 456/748/19 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Стрийінвест» про стягнення середнього заробітку, виплати компенсації за невикористану відпустку, виплати вихідної допомоги та видачі трудової книжки,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Стрийінвест», в якому просить стягнути зх. Відповідача середній заробіток за період з 12.06.2018 по 01.03.2019 - 32 172,22 грн.; виплатити компенсацію за невикористані основну та додаткову відпустки тривалістю 30 днів 4173,00 грн., а саме: 16 календарних днів основної щорічної відпустки, 14 календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій; виплатити вихідну допомогу у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку 20 865,00 грн.; зобов`язати відповідача видати трудову книжку з записом про звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача всі витрати понесені на правову допомогу. Свої вимоги мотивував тим, що позивач перебуваючи зареєстрованим як безробітний у Моршинській міській філії обласного центру зайнятості, 11.06.2018 був направлений у ТзОВ «Стрийінвест» на вільне робоче місце охоронника. При прийнятті на роботу було написано заяву про прийняття на роботу, надано згоду на збір та обробку персональних даних та подано трудову книжку. Відповідно до ч.2 ст. 21 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» був прийнятий на військову службу за контрактом, що підтверджується копією припису начальника окремого регіонального центру комплектування (військова частина НОМЕР_1 ) від 15.06.2018 № 395, копією витягу з наказу начальника санаторію «Моршин-Прикордонник» (військова частина 1565) Державної прикордонної служби України від 15.06.2018 № 36-ос, копією контракту про проходження громадянами України військової служби в Державні прикордонній службі України, укладеного між начальником санаторію «Моршин-Прикордонник» (військова частина НОМЕР_2 ) та позивачем. В подальшому, позивачем написано заяву від 19.06.2018 з проханням на час перебування на військовій службі звільнити (увільнити) позивача від виконання службових обов`язків. Згодом позивач отримав листа ТзОВ «Стрийінвест» №17 від 14.08.2018 щодо необхідності відкриття карткового рахунку для нарахування та виплати заробітної плати, а також пред`явлення копій припису військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2018 № 395 та контракту про проходження військової служби. Враховуючи даний лист, позивачем було відкрито розрахункові рахунки та надано відповідні копії документів. В подальшому, 29.10.2018 позивач звернувся листом до відповідача з проханням взяти на особистий контроль забезпечення моїх прав та гарантій відносно збереження місця роботи, посади та виплати середнього заробітку. Надалі позивач тричі звертався до відповідача з заявою про звільнення з роботи за угодою сторін та здійснення належних виплат при звільненні, однак відповіді не отримав. З часу працевлаштування по теперішній час відповідачем було перераховано 830,92 грн.

06.03.2019 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог враховуючи зміну обставин, просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 12.06.2018 по 01.03.2019 32 172,22 грн.; виплатити компенсацію за невикористані основну та додаткову відпустки тривалістю 30 днів 4173,00 а саме: 16 календарних днів основної щорічної відпустки, 14 календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій; виплатити вихідну допомогу у розмірі п`ятимісячного середнього заробітку 20 865,00 грн.; зобов`язати відповідача змінити дату наказу про звільнення на 05.03.2019 та причину звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача змінити запис про звільнення в трудовій книжці відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України від 05.03.2019; стягнути з відповідача всі витрати понесені на правову допомогу.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю в частині стягнення середнього заробітку, виплати компенсації за невикористану відпустку, виплати вихідної допомоги та відмовляється від позовних вимог в частині внесення змін у записи у трудовій книжці.

Представник відповідача ТзОВ «Стрийінвест» у судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд доходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, ухваливши заочне рішення.
Судом встановлено, що 12.06.2018 ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ТОВ «Стрийінвест» на посаду охоронника внутрішньої охорони у відділ охорони та 17.06.2018 звільнений з роботи за угодою сторін п.1 ст. 36 КУпАП, що стверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 .
Згідно витягу з наказу начальника санаторію «Моршин-Прикордонник» (військова частина 1565) Державної прикордонної служби України № 36-с від 15.06.2018 прийнято на військову службу за контрактом прапорщика запасу ОСОБА_1 та призначено начальником відділення житлово-експлуатаційного забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення.
15.06.2018 між ОСОБА_1 та начальником санаторію «Моршин-Прикордонник» полковником ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки.
19.06.2018 позивач подав заяву в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом просив на час перебування на військовій службі звільнити від виконання службових обов`язків охоронця з 20.06.2018.
Натомість, листом ТзОВ «Стрийінвест» в особі директора Войтюк С.С. від 14.08.2018 №17, повідомив, що для нарахування і виплати заробітної плати необхідно відкрити картковий рахунок в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та необхідно пред`явити належним чином завірену копію припису в/ч НОМЕР_1 від 15.06.2018 №395 та контракту про проходження військової служби.
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу не здійснення ТзОВ «Стрийінвест» як роботодавцем на користь ОСОБА_1 нарахувань та виплати середнього заробітку, як працівнику, який перебуває на військовій службі за контрактом.
Суд, вирішуючи даний трудовий спір, керується нормами права, які визначають гарантії для працівників на час виконання ними обов`язків військової служби.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Поняття особливого періоду наведене у ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ч.4 ст.3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Зі змісту вказаних норм слідує, що поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації на особливий період.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було прийнято на військову службу за контрактом строком на три роки. Враховуючи те, що в Україні настав особливий період, який наразі не скасовано, отже, на позивача розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому суд приходить до висновку, що позивач звільнений з роботи з порушенням встановленого законом порядку.

Таким чином, у період з 12.06.2018 по 01.03.2019 на ОСОБА_1 розповсюджувалися гарантії, встановлені трудовим законодавством щодо збереження місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві, у зв`язку із проходження позивачем служби за контрактом.
Відповідно до п. 5 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015 № 105, обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.
Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто в даному випадку, що передують дню призову позивача на військову службу.
Враховуючи, що позивач був прийнятий на посаду охоронця 12.06.2018, а призваний на військову службу 15.06.2018, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з мінімальної заробітної плати встановленої у 2018 році, яка становить 3723 грн. (ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік») та у 2019 році, що становить 4173 грн. (ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік»).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 32172,22 грн.

Щодо позовної вимоги про виплату компенсації за невикористані основної та додаткової відпустки, то суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Однак, враховуючи ч.1 ст. 83 КЗпП передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Позивач не надав жодних доказів, що він є учасником бойових дій.

Таким чином, компенсація при звільненні не виплачується за невикористані додаткові відпустки учасникам бойових дій. Тому дані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема у виплаті грошової компенсації за всі невикористані позивачем 16 календарних дні щорічної відпустки.

Щодо позовної вимоги про виплату вихідної допомоги в розмірі п`ятимісячного середнього заробітку 20 865,00 грн., суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Судом встановлено, що 17.01.2019 позивачем було подано директору ТзОВ «Стрийінвест» ОСОБА_3 заяву, в якій він просить звільнити його із займаної посади охоронця за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та просив здійснити належні виплати згідно чинного законодавства /а.с.14/.
Тобто, позивач особисто та самостійно подав заяву про звільнення за згодою сторін.
Як вбачається із долученої копії трудової книжки ОСОБА_1 , на підставі цієї заяви від 17.01.2019 було винесено наказ №2 від 17.01.2019 про припинення трудового договору, що підтверджується даними трудової книжки /а.с.28/ та копією даного наказу /а.с.29/.
Позивач не оскаржує підстави звільнення, а інші докази, що підтверджують порядок стягнення вихідної допомоги у порядку ст. 44 КЗпП позивачем до матеріалів справи не долучені.
Так, ОСОБА_1 був звільнений відповідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, у зв`язку із чим, виплату вихідної допомоги за таких умов КЗпП не передбачено.
У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору.
На підставі статей 44, 38, 115, України та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
вирішив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ТзОВ «Стрийінвест» в користь ОСОБА_1 заборгованості по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 32172,22 грн.(тридцять дві тисячі сто сімдесят дві гривні 22 копійок).

Стягнути з ТзОВ «Стрийінвест» в користь ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористані позивачем 16 календарних днів щорічної відпустки.

В решті позовних вимог про виплату вихідної допомоги в розмірі п?ятимісячного середнього заробітку в сумі 20865 (двадцять тисяч вісімсот шістдесять п?ять) грн.. 00 коп. та компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, тривалістю 14 днів відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя Р. Т. Шрамко