Житомирський апеляційний суд
Справа №296/681/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 66 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/681/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

зустрічними позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

26 січня 2017 року ОСОБА_1 із підстав, передбачених ст.ст.71.72 ЖК УРСР, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Свій позов обґрунтовував тим, що у 1997 році отримав ордер на заняття кімнат ІНФОРМАЦІЯ_1 і АДРЕСА_2 , у якому крім нього були вписані члени його родини: ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (син). Наразі зазначене жиле приміщення є квартирою АДРЕСА_1 . Шлюб із ОСОБА_2 розірваний 01 жовтня 2009 року та після розірвання шлюбу остання не проживає у спірній квартирі. Син досяг повноліття, а колишня дружина має іншу родину. Адреса їх проживання йому не відома.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен окремо, звернулися із зустрічними позовами до ОСОБА_1 . Просили вселити їх у кімнати гуртожитку АДРЕСА_3 (№ НОМЕР_1 ) по АДРЕСА_4 . Свої позови обґрунтовували тим, що спірне житло є кімнатами АДРЕСА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в гуртожитку, а тому спір має вирішуватися з урахуванням положень глави 4 ЖК УРСР. Вважають, що ОСОБА_1 не має права звертатися до суду із позовом про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки він не є власником гуртожитку. Окрім того, якщо припустити, що статус кімнат у гуртожитку змінено і спірне житло є квартирою, то вони не втратили право на проживання у ній. Навіть після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 остання разом із сином продовжувала проживати у спірній квартирі. Напружені відносини подружжя погано впливали на психологічний стан і успішність у навчанні неповнолітнього на той час ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_2 вимушена була разом із сином переїхати до іншого житла. Наполягають, що ніколи не втрачали інтересу до спірного житла, періодично навідувалися до помешкання, інколи по кілька днів проживали, але згодом ОСОБА_1 змінив замки у вхідних дверях, що стало перешкодою потрапити до квартири. Окрім того, ОСОБА_1 сам у спірному житлі не проживає, а здав його у найм іншим особам.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про вселення відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні позови задовольнити. Зазначають, що із аналогічним позовом про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням ОСОБА_1 звертався 15 квітня 2016 року (справа №296/3521/16). Рішенням суду від 11 липня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що відсутні докази, які підтверджують право позивача заявляти відповідні вимоги. Останній рішення суду не оскаржував, а отже вважав його законним. Отже, не проживання у спірному житлі із тих самих підстав із 2010 року (акт від 22 січня 2016 року) до 15 квітня 2016 року (дата подачі позову в справі №296/3521/16) не може бути предметом розгляду нового позову, а період розгляду першої справи з дати подачі позову (15 квітня 2016 року) до вступу рішення в законну силу не може враховуватися як період не проживання у спірному житлі без поважних причин, оскільки цим обставинам надана оцінка рішенням суду від 11 липня 2016 року, яке набрало законної сили. Проте, з моменту вступу в силу рішення суду першої інстанції за першим позовом та подачею повторного позову не сплинуло шести місяців. Наголошується на тому, що відсутність у спірному житлі має місце через істотні та поважні причини. Так, колишнє подружжя розірвало шлюб у 2009 році, а син був на той час неповнолітнім. Через декілька років після розлучення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимушені були залишити житло, оскільки ОСОБА_1 негативно до них ставився та створив для них психологічно неприйнятні умови для спільного проживання, що негативно впливало на успіхи дитини у навчанні. Проте, відповідачі ніколи не втрачали інтерес до житла (вказували спірну адресу у всіх документах, у квартирі були їх особисті речі, ОСОБА_2 постійно відвідувала помешкання та періодично по декілька днів проживала тощо). Однак, згодом через декілька років відповідач двічі змінював замки від вхідних дверей, що стало перешкодою потратили у жиле приміщення. Окрім того, позов підписаний та поданий не ОСОБА_1 , а іншою особою, яка діяла без відповідних повноважень. Позивач та суд першої інстанції чітко не визначили статус спірного житла кімнати в гуртожитку чи квартира, а тому при визнанні втратившими право на житло у квартирі вийшов за межі позовних вимог. Також при ухваленні рішення не враховано, що спірне житло є кімнатами гуртожитку, а тому, на думку скаржників, спір мав вирішуватися згідно з главою 4 ЖК УРСР. Відповідно наголошується на тому, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки лише власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи втратившою право на користування житлом. Разом із тим особи, які проживають у гуртожитку, не наділені правом позбавлення особи житла. Суд не надав й належної оцінки довідці поліції, яка підтверджує, що у спірному житлі проживає інша особа, а не ОСОБА_1 , чим створено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житлом та є підставою для їх вселення у спірне житло. Для розгляду спору має значення не час звернення у поліцію, а зміст обставини, яке підтверджує відповідне звернення, а саме: факт проживання у спірному житловому приміщенні інших осіб.

Учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов та визнаючи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР такими, що втрати право користування квартирою АДРЕСА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів відповідачів про їх вселення у спірне житлове приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що не прийняв до уваги пояснення відповідачів у зустрічних позовах на підтвердження поважності причин не проживання ними у спірному житлі, оскільки вважав, що відповідачі не надали доказів на підтвердження створення їм ОСОБА_1 неприйнятних умов для спільного проживання та зміни двічі замків у вхідних дверях. Так, звернення ОСОБА_2 до поліції мало місце після подачі позову до суду, а інших доказів на підтвердження створення перешкод у користуванні житлом, заміни замків у вхідних дверях не надано та клопотань із цього приводу не заявлено. Окрім того, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом більше ніж через шість місяців після ухвалення судом рішення від 11 липня 2016 року та відповідачі не надали суду доказів того, що у вказаний період вони були з поважних причин відсутні за місцем реєстрації.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних обставин.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що у 1997 році на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету та комітету комсомолу заводу «Химволокно» ОСОБА_1 був виданий ордер №1827 на право заняття сім`єю у складі трьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) кімнат АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 (а.с.4).

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 22 січня 1996 року №12 «Про впорядкування адрес будівель, згідно з рішенням міськвиконкому від 11 травня 1995 року №263 «Про найменування нових, тих, що відокремилися, вулиць і провулків та перейменування деяких топонімічних об`єктів» і найменування нових топонімічних об`єктів міста» стара адреса дев`ятиповерхового житлового будинку з АДРЕСА_7 була перейменована на нову адресу: АДРЕСА_4 (а.с.8-9), а рішенням виконкому Житомирської міської ради від 24 лютого 2005 року №131 «Про надання гуртожиткам по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_8 статусу жилих будинків» гуртожитку по АДРЕСА_4 був наданий статус житлового будинку (а.с.175). Отже, з 2005 року колишній гуртожиток втратив такий статус та набув статусу житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що законодавством не передбачено надання статусу житлового будинку колишньому гуртожитку, який має кімнати, а не ізольовані квартири з окремими кухнями та при цьому реконструкція не проведена, що вказує на незаконність та не тягне автоматичного переведення кімнат гуртожитку в квартири, не змінюють висновків суду про те, що з 2005 року житловий будинок АДРЕСА_4 не має статусу гуртожитку, враховуючи, що компетенція реєстрації житлових будинків як гуртожитків належить до повноважень виконкомів відповідних рад згідно з частиною другою ст.127 ЖК УРСР та рішення постійно діючого органу місцевого самоврядування у встановленому законом порядку не скасоване та є чинним, а тому положення глави 4 розділу ІІІ ЖК УРСР на спірні правовідносини не поширюються та позивач чинним законодавством не обмежений у праві звернутися із первісним позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що первісний позов подано особою, яка не мала повноважень на ведення справи також є помилковими. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що первісний позов від імені ОСОБА_1 підписаний не ним. Повноваження представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтверджувалися довіреністю від 15 квітня 2016 року, яка посвідчена у нотаріальному порядку, та була дійсною до 15 квітня 2019 року. Тобто на час звернення із первісним позовом до суду (26 січня 2017 року) довіреність була чинною, за якою ОСОБА_1 уповноважував представника ОСОБА_4 представляти його інтереси та вести його справи у судах із усіма процесуальними правами, які надані законом позивачу, в тому числі з правом пред`явлення позову. Час надання до матеріалів справи довіреності не тягне скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час звернення позивача із первісним позовом його представник була уповноважена на вчинення відповідних дій. Первісний позов обґрунтовано не залишено судом першої інстанції без розгляду, чим забезпечено право на суд у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» звернуто увагу судів на те, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Разом із тим, у справі №296/3521/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2016 року позивачу в задоволенні позову відмовлено (а.с.115). Рішення набрало законної сили 26 серпня 2016 року (а.с.116).

Звертаючись із аналогічними позовними вимогами у справі №296/3521/16-ц до відповідачів, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірному житлі з 2010 року. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні аналогічного позову 11 липня 2016 року, суд першої інстанції, у тому числі, виходив із того, що акт не є доказом того, що відповідачі з 2010 року не проживають у квартирі.

Окрім того, з часу набуття попереднім рішення суду 26 серпня 2016 року законної сили та на час звернення 26 січня 2017 року ОСОБА_1 із первісним позовом у даній справі не сплинуло шести місяців, що саме по собі є підставою для відмови у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим з підстав, зазначених у ст.ст.71,72 ЖК УРСР.

Період із 2010 року та до 15 квітня 2016 року був предметом розгляду в справі №296/3521/16-ц та суд рішенням від 11 липня 2016 року з підстав, зазначених у ст.ст.71,72 ЖК УРСР, відмовив у визнанні відповідачів втратившими право на користування спірним житловим приміщенням, надавши при цьому оцінку зібраним на засадах змагальності доказам, які містилися у матеріалах справи. Виходячи від зворотного, позивач у справі №296/3521/16-ц не довів, що відповідачі у вищевказаний період не проживали у спірному житлі без поважних причин.

Через неприязні відносини, що склалися між ОСОБА_5 після розірвання шлюбу вони не змогли ужитися у одній оселі та ОСОБА_2 заради здоров`я дитини вимушена була тимчасово не проживати у спірній квартирі, що доводиться витягами із медичних карток.

Як убачається із довідки житлової організації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані у кватирі АДРЕСА_1 (а.с.57, 13-14). Наявність судових спорів свідчать про те, що останні не втрачають інтересу до спірного житла донині. Дану адресу вони зазначають у медичних та інших документах, як постійну.

Дійсно відповідачі тимчасово не проживають у спірній квартирі, але як слідує із довідки поліції від 18 грудня 2019 року в спірному житлі проживає приблизно два роки ОСОБА_6 пасинок ОСОБА_1 (а.с.169). Сам ОСОБА_1 у спірній оселі не проживає принаймні з 2017 року. Хоча довідка видана у 2019 році, але обставини, які нею підтверджуються, існують з 2017 року, тобто з часу звернення позивача із первісними позовом та мають правове значення не лише для неупередженого розгляду справи, а й справедливого розв`язання спору, що є завданням цивільного судочинства.

За таких обставин, апеляційний суд доходить до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тимчасово не проживають у квартирі АДРЕСА_9 житлового будинку №18/9 із поважних причин, а тому вони не втратили право на користування спірним житлом із підстав, зазначених у ст.ст.71,72 ЖК УРСР, та підлягають вселенню, оскільки зайнятістю сторонньою особою приміщення без їх згоди їм чиняться перешкоди у користуванні спірним житлом (а.с.169).

Самі по собі акти від 27 липня 2016 року, від 22 січня 2016 року, від 23 травня 2019 року, від 21 листопада 2019 року не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, приймаючи до уваги те, що у них йдеться лише про не проживання колишньої дружини та сина з певного періоду, без зазначення при цьому про причини таких обставин. Як слідує із вищевикладеного неповажність причин доводиться та з`ясована іншими доказами, що містяться у матеріалах справи та ОСОБА_1 не спростована у встановленому законом порядку.

Реєстрація за ОСОБА_2 на праві власності у 2007 році квартири АДРЕСА_10 , яку остання набула на підставі договору дарування та купівля нею у 2014 році двох земельних ділянок загальною площею 0,15 га за адресою: с.Тетерівка Житомирського району та області для будівництва і обслуговування житлового будинку не є перешкодами у відмові в задоволенні первісного позову з підстав, зазначених у ст.ст.71,72 ЖК УРСР, оскільки правові підстави первісного позову у встановлено законом порядку не змінювалися, а суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі виключно за згодою позивача за первісним позовом (диспозитивність цивільного судочинства).

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовується та ухвалюється нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовляється, а зустрічні позови задовольняються, приймаючи до уваги порушення ОСОБА_1 житлових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Задовольняючи зустрічні позови, апеляційний суд при цьому не виходить за межі заявлених у зустрічних позовах вимог.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зустрічні позови задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 28 вересня 2020 року.