22-ц/804/2268/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„22 вересня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/2268/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
відповідач ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2020 року головуючого судді Соловйова О.О. зі складанням повного тексту судового рішення 02 червня 2020 року по цивільній справі про стягнення суми боргу за договором позики,-
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 24 лютого 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 26 650 грн строком на 6 місяців зі сплатою 3% щомісячно (36 % річних). В якості забезпечення укладеного договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 24 лютого 2004 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. Свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу відповідач не виконала, а лише частково періодично здійснювала повернення грошових коштів в період з 20 серпня 2004 року по 14 липня 2017 року. Станом на дату звернення до суду сума боргу ОСОБА_2 становить 19 997,52 грн. Сума відсотків за користування позикою за період з 24 лютого 2004 року по 21 жовтня 2019 року становить 134 938,63 грн., відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики, інфляційні збитки за період вересня 2004 року серпня 2019 року, становлять 53 775,10 грн. Тому, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу з урахуванням процентів та інфляційних збитків у розмірі 208 711,25 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги,вказує, що повного повернення боргу ОСОБА_2 у вересні 2004 року не відбулося, про що свідчить наявність в нього оригіналу розписки. ОСОБА_2 лише частково періодично повертала йому незначні суми : 20 серпня 2004 року - 100 доларів США,що за курсом НБУ складає 531,27 грн ;18 вересня 2006 року - 100 доларів США ,що за курсом НБУ складає 505 грн ;17 грудня 2008 року - 100 доларів США ,що за курсом НБУ складає 773,83 грн ; 22 листопада 2011 року -100 доларів США,що за курсом НБУ складає 798,45 грн ; 09 листопада 2014 року -100 доларів США, що за курсом НБУ складає 1447,07 грн; 14 липня 2017 року - 100 доларів США,що за курсом НБУ складає 2596,86 грн, про що він робив відповідну відмітку в оригіналі розписки у присутності відповідача, щоб вона мала змогу переконатися в цьому. При цьому ніякого підтвердження цього підписом боржника законодавством не вимагається. Тому, є незрозумілим припущення суду першої інстанції про те, що вказані відмітки можуть свідчити про штучне створення підстав для переривання строку позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У зв`язку з чим, правильним є й нарахування процентів за позикою, тому що відбувалась пролонгація основного зобов`язання. Крім того, зазначає, що в мотивувальній частині рішення суду не встановлено факту неповернення йому боргу з боку відповідача,оскільки виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Крохмальова Л.П. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін. ОСОБА_2 у судове засідання не з*явилася,належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 15 вересня 2020 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 552 (а.с.106,108 ). Надала заяву про розгляд справи без її участі,оскільки внаслідок похилого віку та за станом здоров*я не може приймати участь у судових засіданнях ,просила розглянути справу за участю її представника адвоката Крохмальової Л.П. (а.с.111).

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився,належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 15 вересня 2020 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 553 ( а.с. 107,108).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 24 лютого 2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики грошей. Відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші у сумі 26 650 грн, що є еквівалентом 5 000 доларів США разом з відсотками, які складають 3 % від суми позики щомісячно (п. 1 договору). Зазначену у п.1 суму разом з процентами, яка дорівнює 31 447 грн, що є еквівалентом 5900 доларів США, ОСОБА_2 зобов`язана повернути повністю готівкою до 24 серпня 2004 року (п. 2. Договору).

За бажанням, ОСОБА_2 вправі повернути вказану суму грошей і до закінчення вказаного строку, в чому ОСОБА_1 не вправі вчинити їй перешкод чи відмовлятися від отримання грошей, що повертаються. При цьому ОСОБА_2 має право письмово повідомити ОСОБА_1 про день і точний час коли збирається повернути позичені гроші (п. 4 договору).

Якщо ОСОБА_2 не поверне позичену суму грошей до вказаного строку , ОСОБА_1 вправі пред*явити цей договір до стягнення (п.5 договору).

Завірена позивачем копія (а.с.7), а також оригінал вказаного договору від 24 лютого 2004 року (а.с.52) містяться в матеріалах справи.

Оригінал договору містить підпис ОСОБА_2 та ПІБ відповідача здійснений рукописним текстом, а також підпис ОСОБА_1 із аналогічним викладеним рукописним текстом ПІБ. (п.6).

Нижче за текстом договору від 24 лютого 2004 року міститься допис, здійснений позивачем ОСОБА_1 про отримання ним від відповідача ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу: 20 серпня 2014 року 100 доларів США; 18 вересня 2006 року 100 доларів США; 17 грудня 2008 року 100 доларів США; 22 листопада 2011 року 100 доларів США; 09 листопада 2014 року 100 доларів США; 14 липня 2017 року 100 доларів США. , та його особистий підпис поряд із кожним наведеним дописом.

На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань до договором позики, між сторонами 24 лютого 2004 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І., відповідно до п.1.3 якого заставодавець ( ОСОБА_2 ) для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед заставодержателем ( ОСОБА_1 ) по договору позики, складеному у простій письмовій формі від 24 лютого 2004 року та можливих змін і доповнень до нього щодо своєчасного погашення позики разом із процентами в сумі 31 447 грн, що є еквівалентом 5900 доларів США строком до 24 серпня 2004 року, передає в заставу заставодержателю належне йому на праві власності майно : однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.52).

Відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем був пропущений строк для пред`явлення вимоги про стягнення боргу за договором позики. Крім того,суд зауважив,що оскільки договір позики припинив свою дію 24 серпня 2004 року, то проценти,передбачені п.1. договору, не можуть нараховуватись за період після 24 серпня 2004 року через сплив терміну дії договору. Питання стягнення інфляційної складової суми боргу є похідним від питання стягнення цієї суми боргу,а отже при відсутності підстав для стягнення заборгованості з тіла позики фактично унеможливлюється застосування до особи,яка прострочила виконання зобов*язання з повернення боргу норм ст.ст.624,625 ЦК України .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер,є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов*язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку ,що встановлені договором (ч.1. ст.1049 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 24 лютого 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримав від позивача гроші у сумі 26 650 грн.,що є еквівалентом 5 000 доларів США (а.с. 51),що не оспорювалось сторонами .

Зі змісту договору позики грошей від 24 лютого 2004 року слідує, що відповідач позичив у ОСОБА_1 , позивача по справі, гроші та зобов`язався зазначену вище суму разом з процентами, що буде складати 31 447 грн.,що є еквівалентом 5900 доларів США повернути повністю готівкою до 24 серпня 2004 року.

Отже, договір позики грошей відповідача містить дані щодо отримання грошей від позивача, дати їх отримання, зобов`язання їх повернення до 24 серпня 2004 року.

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми слідує, шо початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В даному випадку термін повернення коштів за договорами позики визначено до 24 серпня 2004 року.

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2019 року, тобто, після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що свої зобов*язання ОСОБА_2 по своєчасному та повному поверненню боргу не виконувала, а лише частково періодично повертала позивачу незначні суми : 20 серпня 2004 року - 100 доларів США,що за курсом НБУ складає 531,27 грн ;18 вересня 2006 року - 100 доларів США ,що за курсом НБУ складає 505 грн ;17 грудня 2008 року - 100 доларів США ,що за курсом НБУ складає 773,83 грн ; 22 листопада 2011 року -100 доларів США,що за курсом НБУ складає 798,45 грн ; 09 листопада 2014 року -100 доларів США, що за курсом НБУ складає 1447,07 грн; 14 липня 2017 року - 100 доларів США,що за курсом НБУ складає 2596,86 грн.

Відхиляючи доводи позивача щодо переривання строку позовної давності,суд першої інстанції виходив з відсутності допустимих доказів,які б свідчили ,що таке переривання мало місце внаслідок будь-яких активних дій за сторони відповідача ОСОБА_2 позичальника за договором позики щодо визнання суми боргу,часткового виконання договору позики тощо.Судом надано критичну оцінку дописам ,які містяться на договорі позики і здійснені власноручно позикодавцем ОСОБА_1 щодо часткового повернення грошових коштів ОСОБА_2 у визначених ним сумах та в певний період часу,оскільки такі дописи мають суб*єктивний характер та могли бути здійсненні особисто позичальником з метою штучного створення підстав для переривання строку позовної давності та не містять будь-яких підписів зі сторони ОСОБА_2 ,які б могли свідчити,що таке повернення дійсно нею здійснювалось.

Відповідач ОСОБА_2 часткового виконання договору позики за період з 20 серпня 2004 року по 14 липня 2017 року не визнавав .У наданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач зазначав,що на початку вересня 2004 року ,в присутності двох свідків передав ОСОБА_1 наведену суму позики разом з процентами за користування грошовими коштами . Після цього вона ОСОБА_1 не бачила. На протязі тривалого часу,понад 15 років,жодної претензії від ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 щодо виконання відповідачем договору позики від 24 лютого 2004 року не надходило.Адресу проживання не змінювала,номер телефону також . Відповідач заявив про сплив строку позовної давності за вимогами позивача та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовивши у задоволенні позову (а.с.36-37).

Позивач не навів поважності причин пропуску такого строку, вважав , що строк загальної позовної давності ним не пропущено,оскільки відповідач частково повертала йому борг у зазначені в позові періоди. Вважає недоведеним факт повернення відповідачем грошових коштів, оскільки наявність боргової розписки у нього підтверджує наявність боргу (а.с.43).

Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

Доводи відповідача про передачу ОСОБА_1 на початку вересня 2004 року грошових коштів у присутності двох свідків ,не можуть доводити факт виконання зобов*язання за договором позики від 24 лютого 2004 року. Крім того , наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

Вчинення ОСОБА_2 дій з виконання зобов*язання ,які б переривали перебіг позовної давності,позивачем ані суду першої інстанції,ані апеляційному суду не доведено.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, позика до теперішнього часу позивачу не повернута , належних доказів відповідач про повернення грошових коштів за договором позики від 24 лютого 2004 року ,ані суду першої інстанції,ані суду апеляційної інстанції не надав ,та оскільки відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, суд обгрунтовано відмовив у позові саме з цих підстав.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду,правильність застосування норм матеріального права,апеляційний суд зазначає про наявність порушеного права позивача та наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності ,а тому у суду були усі підстави для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те,що в мотивувальній частині рішення не зазначено про встановлення факту неповернення позивачу боргу з боку відповідача,не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення .

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

За наведених обставин, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 16 листопада 2016 року справа № 6-2469цс16,від 05 березня 2019 року справа № 920/497/18,від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12-ц, від 27 квітня 2016 року справа № 3-269гс16,від 26 вересня 2018 року справа № 483/1953/16-ц, від 08 листопада 2017 року справа № 6-2891 цс16,від 14 лютого 2018 року № 161/15679/15-ц,від 07 листопада 2018 року справа № 372/1036/15-ц, від 18 липня 2018 року справа № 143/280/17 ,від 03 жовтня 2018 року № 390/1875/16-ц.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 24 вересня 2020 року.

Судді: