Справа № 466/2350/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23 вересня 2020 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Масної К.О.

справа №466/2350/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 378736,33грн.

ВСТАНОВИВ:

31.03.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 378736,33грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.05.2014 року по справі №2-212/11, яке набрало законної сили 12.11.2014 року вирішено, що з відповідачки слід стягнути 232761 грн.

Станом на день подачі позову відповідач ОСОБА_2 визначеної судовим рішенням суми коштів позивачу не повернула, чим заподіяла позивачу збитків, які виражаються в знеціненні коштів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми...»

Відповідно до розрахунку боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 12 травня 2014 року по 25 березня 2020 року на суму 232761,00 грн.: 3 % річних за 2145 днів становлять 41036,08 грн. (232761*3*2145/365/100).

Інфляційні нарахування з 12.05.2014р. по 25.03.2020 р. складають 337700,25 грн. Отже, загальна сума складає: 41036,08 грн.+ 337700,25 = 378736,33 грн.

З врахуванням вищевикладеного, позивач вимушена звернутися з позовом до суду та

просить такий задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак представник позивача, адвокат Пащук А.І. подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідач у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що з постанови Шевченківського районного суду м.Львова від 25.10.2012 року вбачається, що ОСОБА_3 , який відбував покарання у Личаківській виправній колонії №30, дав доручення своїй доньці ОСОБА_2 подавати заяви від його імені, отримувати документи та здійснювати всі правові дії від його імені щодо поновлення документів на право приватизації його квартири по АДРЕСА_1 . Вищевказане доручення було засвідчено начальником Личаківської виправної колонії №30 Гулою Л.Ф., на підставі закону України «Про нотаріат» в редакції 1993 року згідно ст.40 та зареєстровано за реєстровим номером 546 від 14.02.2000року. ОСОБА_2 маючи вищевказане доручення вчинила його підробку, а саме шляхом внесення в нього неправдивих відомостей, дописала фразу («а також розпоряджатися (продавати, дарувати»), а потім шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 , продала квартиру. ОСОБА_2 свою вину визнала у вчиненому злочині, а саме те, що підробила доручення від 14.02.2000 року, а потім продала квартиру.

Вказаною постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 25.10.2012 року, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів передбачених ч.1, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України закрито у зв`язку з закінченням строків давності (а.с.14-15).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2014 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кошти за вартість спірної квартири в розмірі 232761 грн. (двісті тридцять дві тисячі сімсот шістдесят одну грн.). Рішення оскаржувалось в апеляційному порядку ОСОБА_3 (а.с.6-8).

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області, апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 травня 2014 року скасовано, однак в частині стягнення коштів за вартість спірної квартири в розмірі 232761 грн. залишено без змін. Рішення Апеляційного суду Львівської області не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с.9-11).

На підставі вказаного вище рішення, 22.05.2020 постановою приватного виконавця Білецького І.М. відкрито виконавче провадження №62167166 з примусового виконання виконавчого листа №466/9/14/, виданого 26.09.2019 Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 боргу в розмірі 232761,00 грн. Окрім того, приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. Однак, незважаючи на вчинені виконацем дії, рішення суду не виконано.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 12.05.2014 року визнано грошові зобов`язання ОСОБА_2 із відшкодування шкоди та визначено їх розмір.

Ці зобов`язання належним чином не були виконані боржником, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Аналогічні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), обставини справи якої схожі із обставинами справи, яка переглядається, щодо виникнення між сторонами на підставі судового рішення грошового зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. До суду заяв про застосування позовної давності не надходило.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

Так, позивачем надано розрахунок індексу інфляції і 3 % річних з суми вказаного вище боргу відповідно до ст. 625 ЦК України, що становить 378736,33 грн. Відповідачем не спростовано вищенаведений розрахунок.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов є підставний та обґрунтований і підлягає до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача 3787,37 гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263-265,268,274,280-283,289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 378736,33грн. - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 378736,33 грн. (триста сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять шість гривень тридцять три копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 3787,37 грн.(три тисячі сімсот вісімдесят сім гривень тридцять сім копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова з дня його проголошення.

Текст рішення складено та підписано 23.09.2020 року.

Суддя О. І. Ковальчук