ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/148/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №698/43/17 Категорія: 304090000 Баранов О. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»;

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 31 липня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 189 на суму 400 000 грн для придбання автомобіля Mercedes-Benz модель ML 350, зі сплатою 16,5 % річних з остаточним строком погашення до 30 липня 2012 року.

В рахунок забезпечення вимог за вказаним вище кредитним договором 31 липня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № 181, предметом якого є придбаний ОСОБА_1 автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_1 .

03 серпня 2007 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 137793 позивачем було зареєстроване приватне обтяження на заставлений автомобіль. В подальшому дію вказаного обтяження було продовжено до 05.12.2018 року.

Позивач зазначає, що згідно з п. 3.3.1 Договору застави ОСОБА_1 зобов`язалась не відчужувати предмет застави. Однак в порушення вимог договору застави без згоди позивача як заставодержателя ОСОБА_1 18.02.2010 року зняла заставлений автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350 з реєстрації, здійснивши його відчуження ОСОБА_4 .

З посиланням на ст. 27 Закону України «Про заставу» позивач зазначав, що ОСОБА_4 не може бути добросовісним набувачем, оскільки позивач, як заставодержатель, не надавав згоди на відчуження заставленого автомобіля, а отже, право застави зберігає свою силу і для ОСОБА_4 .

З огляду не те, що ОСОБА_1 не виконано умови кредитного договору щодо повернення заборгованості у визначений останнім строк, договору застави щодо заборони відчуження заставленого майна, а також вимогу позивача від 24 березня 2014 року № 26-10/135 про повернення кредиту протягом 30 календарних днів, з урахуванням положень статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», позивач просив суд звернути стягнення на заставлений автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2007 року № 189 у загальній сумі 551949,55 грн, визначивши спосіб реалізації автомобіля - з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження.

У зв`язку із подальшим продажем ОСОБА_4 , спірного автомобіля іншій особі - ОСОБА_2 , за заявою позивача ухвалою суду від 11 грудня 2017 року відповідача ОСОБА_4 було замінено на належного відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року позов задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2007 року № 189 в розмірі 551949,55 грн звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350, 2006 року випуску, тип: легковий універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , шляхом продажу з прилюдних торгів в порядку здійснення виконавчого провадження. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення обґрунтоване тим, що невиконання ОСОБА_1 вимог позивача про повернення забезпеченої заставою заборгованості за кредитним договором призвело до порушення прав позивача. Судом враховано, що позивач, як заставодержатель, не надавав згоду на відчуження заставленого майна боржником ОСОБА_1 без збереження обтяження, тому твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що він є добросовісним набувачем автомобіля та останній не може бути у нього витребувано, суд визнав безпідставними.

Також суд вказав, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором було винесено 20 жовтня 2014 року і воно набрало законної сили 18 листопада 2014 року, а даний позов подано 31 січня 2017 року.

Не погоджуючись із рішенням першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави.

В апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля на підставі укладеного договору купівлі-продажу 2341/2016/097297 від 28 вересня 2016 року у Територіальному сервісному центрі 2341 РЦС МВС в Запорізькій області між ОСОБА_5 , яка була власником автомобіля, та ОСОБА_2 . Зазначає, що вказаний договір був оформлений і підписаний сторонами у сервісному центрі в присутності адміністратора ОСОБА_6 , який перевірив відповідність інформації внесеної до договору. Вказує, що на час укладення договору заборона на відчуження транспортного засобу була відсутня, оскільки ОСОБА_1 18 лютого 2010 року зняла з обліку спірний автомобіль для реалізації, що підтверджується листом УДАІ УМВС України в Черкаській області № 327 від 31 березня 2015 року.

Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 придбав автомобіль не у ОСОБА_1 , а у іншої особи, яка була на той час власником автомобіля.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про наявність заборгованості ОСОБА_1 перед Банком у вигляді банківських виписок, квитанцій, ордерів тощо, на підставі яких можна дослідити належність чи неналежність виконання зобов`язань ОСОБА_1 та відповідні строки.

Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, оскільки відповідач ОСОБА_1 повинна була повернути кредитні кошти до 31 липня 2012 року, тому строк позовної давності закінчився 31 липня 2015 року.

Своїм правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 189, за умовами якого позивач надав, а відповідач ОСОБА_1 отримала кредит для придбання автомобіля Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 , у розмірі 400 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 річних до 25 числа кожного місяця, комісійної винагороди на умовах та строки, визначені цим договором, з терміном остаточного погашення до 30 липня 2012 року (т.1 а.с.16-17).

31 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави майна № 181, посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б., за умовами якого ОСОБА_1 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2007 року № 189 передала в заставу автомобіль Mercedes-Benz модель ML350, рік випуску 2007, тип - легковий універсал-В, шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , колір - чорний (т. 1 а.с. 18-20).

Згідно з Витягами про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 03 серпня 2007 року та 05 грудня 2013 року до Реєстру внесено реєстраційні записи щодо обтяження вказаного автомобіля забороною відчужувати на підставі Договору застави № 181 від 31 липня 2007 року. Термін дії обтяження було встановлено до 03 серпня 2012 року та продовжено до 05 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 26-27).

Відповідно до п. 3.3.1 Договору застави ОСОБА_1 зобов`язалась не відчужувати, не міняти, не здавати предмет застави в оренду позичку, заставу.

24 березня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до ОСОБА_1 із вимогою № 26-10/135 про відкликання кредиту, в якій вказав, що станом на 24 березня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 571 540,25 грн, та вимагав від ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги виконати своє зобов`язання та сплатити заборгованість. Крім того, позивач повідомив, що в разі невиконання ОСОБА_1 вимоги у зазначений термін, Банк буде змушений скористатись своїм правом та розпочати процедуру примусового стягнення (т. 1 а.с. 28). Докази отримання вказаної вимоги ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 31 липня 2007 року серії САС № 030284 ОСОБА_1 є власником автомобіля Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_4 . При цьому свідоцтво містить особливу відмітку про заборону відчуження внаслідок наявності кредиту в Ощадбанку (т.1 а.с.45).

В матеріалах справи знаходиться облікова картка приватного транспортного засобу НОМЕР_4 , яка містить відомості станом на 18 лютого 2010 року про те, що власником спірного автомобіля є ОСОБА_1 та у графі «16. Особливі відмітки» вказаної картки міститься запис: «відчуження дозволено» (т.1 а.с.23).

Відповідно до довідки Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ватутіне, Звенигородського, Катеринопільського та Тальнівського районів УДАІ в Черкаській області № 327 від 31 березня 2015 року автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_4 , власником якого була ОСОБА_1 , 18 лютого 2010 року був знятий з обліку для реалізації Черкаським МРЕВ та на час складення довідки перебував на обліку у Миколаївській області з номерним знаком НОМЕР_5 , власник ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 24).

Згідно з довідкою Територіального сервісного центру № 7143 МВС України від 10 червня 2017 року № 31/23/43 вих-843 автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 попередній реєстраційний № НОМЕР_4 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 з видачею номерного знаку НОМЕР_2 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 (т.1а.с.81).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що на даний час право власності на спірний автомобіль належить відповідачу ОСОБА_2 .

Також судом першої інстанції правильно відхилено твердження ОСОБА_2 про те, що він є добросовісним набувачем автомобіля Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 , оскільки він придбав його за договором купівлі-продажу від 28 вересня 2016 року, укладеним із ОСОБА_5 , та на час укладення договору запис про обтяження вказаного майна був відсутній у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Так, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону.

Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

В матеріалах справи відсутні докази відчуження ОСОБА_1 спірного автомобіля за згодою позивача чи в ході проведення господарської діяльності, а також повідомлення позивача про відчуження заставленого майна. Отже, відчуження заставленого автомобіля відбулось із порушенням умов Договору застави № 181 від 31 липня 2007 року та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 05 грудня 2013 року до Реєстру внесено запис про заставу вказаного автомобіля, термін дії якої визначено до 05 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 27).

Отже, на час укладення договору купівлі-продажу від 28 вересня 2016 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна був внесений запис про обтяження спірного автомобіля заставою на підставі Договору застави № 189 від 31 липня 2007 року, тому ОСОБА_2 не може вважатись добросовісним набувачем вказаного автомобіля.

Статтею 27 Закону України «Про заставу» визначено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно встановив, що після переходу права власності на спірний транспортний засіб до ОСОБА_2 застава не припинилась, що узгоджується із позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 591/3250/16-ц.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1 Закону України «Про заставу», статтею 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.

Застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи (частина перша статті 27 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 17 січня 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» зареєстровано звернення стягнення на автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350 № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_4 , на підставі договору застави № 189 від 31 липня 2007 року (т. 2 а.с. )

Отже, позивачем виконано вимоги статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та пунктів 6.4-6.5 Договору застави № 181 від 31 липня 2007 року щодо обов`язку заставодержателя до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються:

1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження;

2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача;

3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону;

5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження;

6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на те, що в матеріалах справи відсутні докази про наявність заборгованості ОСОБА_1 перед Банком у вигляді банківських виписок, квитанцій, ордерів тощо, на підставі яких можна дослідити належність чи неналежність виконання зобов`язань ОСОБА_1 та відповідні строки, оскільки вказані обставини встановлені рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором № 189 від 31 липня 2007 року.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Відповідно до п. 4.4. Договору застави № 181 від 31 липня 2007 року право застави припиняється виконанням у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

Пунктами 4.2, 6.1 Договору визначено, що у разі невиконання чи неналежного виконання Заставодавцем зобов`язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, Заставодержатель реалізує своє право вимагати дострокового виконання зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному кредитним договором та договором застави.

Заставодержатель набуває право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором (як такого, строк платежу, за яким настав, так і такого, строк платежу за яким ще не настав) шляхом звернення стягнення на предмет застави та його реалізації у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або будь-яка його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання заставодавцем будь-якого з своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих заставодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

Отже, у зв`язку із порушенням умов кредитного договору у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет застави, передбачене статтею 589 ЦК України, Договором застави, а також статтею 20 Закону України «Про заставу».

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що невиконання відповідачкою ОСОБА_1 вимог позивача про повернення забезпеченої заставою заборгованості за кредитним договором призвело до порушення прав позивача, тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави підлягають до задоволення.

Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет застави, судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Так, у пункті 54 постанови Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, як вказано у пункті 81 постанови, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Згідно з укладеним між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 кредитним договором, сторони погодили строк кредитування - з 31 липня 2007 року до 30 липня 2012 року.

При цьому заочним рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 464023,75 грн заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2007 року № 189 станом на 05 травня 2014 року, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом - 296 947,54 грн; простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом - 110 560,93 грн; пені за порушення взятих на себе зобов`язань за кредитом - 56 515,28 грн. Рішення набрало законної сили 18 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 241-242).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором у справі, що переглядається, станом на 12 січня 2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 551949,55 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 296 947,54 грн; прострочена заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 110 560,93 грн; пеня за порушення зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті відсотків за користування кредитом за період з 11 січня 2016 року по 11 січня 2017 року - 144 441,08 грн (т.1 а.с.22).

Враховуючи наведене, оскільки строк кредитування, визначений сторонами у кредитному договорі, закінчився 30 липня 2012 року, визначених законом підстав для нарахування неустойки (пені) за межами строку кредитування у банку не було.

Водночас, висновок суду першої інстанції щодо пред`явлення позивачем позову в межах строку позовної давності є помилковим та суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 183/183/16-ц Верховний Суд вказав, що вимога про звернення стягнення на заставу «піддається» впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Не перериває перебіг строку позовної давності подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Тобто, звернення позивача із позовом про стягнення заборгованості не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет застави.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У позовній заяві ПАТ «Державний ощадний банк України» вказано, що відповідачка ОСОБА_1 починаючи з листопада 2009 року порушує умови кредитного договору зі сплати відсотків, а з березня 2010 року - умови повернення кредиту.

Під час перегляду справи в апеляційному суді представник позивача Котенко С.В. підтвердив вказану інформацію, а відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала її та зазначила, що не сплачує кошти з повернення кредиту з 2008 року. Відповідач ОСОБА_2 також не заперечував зазначеної позивачем інформації щодо виникнення порушень зобов`язань зі сплати кредиту ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, сторонами не заперечується, що з листопада 2009 року ОСОБА_1 порушує умови кредитного договору зі сплати відсотків, а з березня 2010 року - умови договору щодо повернення кредиту, тобто із листопада 2009 року у позивача виникло право на захист свого порушеного права щодо сплати відсотків за кредитним договором, а із березня 2010 року - щодо повернення кредиту.

Умови щодо збільшення строку позовної давності кредитним договором, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , не передбачені, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність у три роки.

Позов про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 189 від 31 липня 2007 року подано 31 січня 2017 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку позовної давності. Із клопотанням про поновлення строку позовної давності позивач не звертався.

Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення стягнення на заставу, про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності було заявлено відповідачем ОСОБА_2 до винесення судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Mercedes-Benz модель ML 350, 2006 року випуску, тип: легковий універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , власником якого на даний час є ОСОБА_2 , необхідно відмовити в зв`язку із спливом позовної давності, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 12418,86 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 12418 грн 86 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складений 11 березня 2020 року.