ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 711/3849/19
Провадження № 22-ц/821/271/20
категорія 314000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Єльцова В.О.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Російська Федерація,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ганчука Павла Ярославовича на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, у складі: головуючого судді Демчика Р. В., повний текст рішення складено 13 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона була зареєстрована та до липня 2014 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання в м. Макіївці Донецької області, та її вимушеного переселення у 2014 році до підконтрольної Україні території, а саме в м. Черкаси.

Згідно з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2018 року у цивільній справі № 711/4959/18, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, встановлено юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у липні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Такими діями їй завдано істотної моральної шкоди, порушені її конституційні права, передбачені Європейською конвенцією.

Так, у травні 2014 року до неї додому вдерлася група проросійських найманців з метою пограбування. Нападники були на підпитку і вели себе вкрай агресивно. Після інциденту вона викликала правоохоронців, однак результату не було.

Після пережитого її здоров`я суттєво погіршилося, вона постійно перебувала у нервовій напрузі хвилюючись за власне життя.

Місто Макіївка, після його окупації Російською Федерацією, стало непридатним для повноцінного проживання.

Після переїзду вона була змушена прилаштовуватись до нових умов, оскільки вона інвалід, їй не просто виживати за даних обставин. За один короткий період вона залишилась без житла, без підтримки, без надії на повернення додому.

За таких обставин, на думку позивача, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України і окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені права позивача. Тому ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду та просила стягнути з Російської Федерації на її користь у відшкодування моральної шкоди 1 033 863,39 грн, що є еквівалентом 35 000,00 євро, за офіційним курсом НБУ на день підписання позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що незважаючи на те, що посольством РФ в Україні 27 травня 2019 року отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклик в судове засідання, до суду не було надано відзив на позовом та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред явлення ОСОБА_1 позову до Російської Федерації.

Судом першої інстанції також роз`яснено право ОСОБА_1 на звернення для захисту своїх прав, порушених у зв`язку з конфліктом, до Європейського суду з прав людини. Втрата майна, необхідність залишати власні домівки, розірвання зв`язків з родиною, незаконні затримання, насильницькі зникнення, посягання на честь і гідність, порушення права на вільне пересування, утиски з боку незаконних угрупувань - усі проблеми, пов`язані з конфліктом на Сході України можуть бути оскаржені в цій регіональній інстанції (рішення Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia, рішення від 8 липня 2004 року, рішення Turturica and Casian v. theRepublic of Moldova and Russia від 30 серпня 2016 року).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

26 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Ганчук П. Я. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що нормами цивільного законодавства України передбачено, що іноземна держава може бути учасником цивільних відносин, які виникають у зв`язку із завданням моральної шкоди іншим особам.

Отже, іноземна держава Російська Федерація є учасником цивільних правовідносин і несе повну відповідальність за відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Враховуючи, що порушення прав позивача відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, відповідно до приписів ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, посилання на судовий імунітет Російської Федерації є безпідставними при розгляді цієї справи.

Вважає, що на правовідносини у даній справі не поширюється сфера дії Закону України «Про міжнародне приватне право», на який посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Окремо наголошує, що теорія міжнародного права нерозривно пов`язує поняття судового імунітету з суверенітетом держави. Відповідач, здійснивши збройну агресію проти України та окупувавши її частину, протиправно заявила над нею свій суверенітет, який не визнається Державою Україна.

Тобто, Російська Федерація у даних правовідносинах не наділена імунітетом під час розгляду цієї справи в національних судах України, а отже, користується тими ж правами, що й інші учасники судового розгляду.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ справу призначено до розгляду на 11 березня 2020 року на 09:30 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з довідкою від 14 червня 2017 року №7101-3545 ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2018 року, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 у липні 2014 року з окупованої території Донецької області України, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України (а.с. 12-14).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи та тимчасово проживає в м. Черкаси.

Звертаючись з даним позовом доводила, що діями Російської Федерації їй завдано моральної шкоди, яка виразилась в погіршенні стану здоров`я, душевних хвилюваннях з приводу втрати житла, переїзду, прилаштуванню до нових умов, оскільки вона інвалід, їй не просто виживати за даних обставин.

Тобто, предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме Російської Федерації, яка ОСОБА_1 визначена відповідачем у справі.

У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України.

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави.

Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Такої ж позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року, справа № 914/3360/2012.

В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня, оскільки матеріали справи не містять таких даних, що обґрунтовано було враховано судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного судового рішення.

Крім того, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та, відповідно, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2018 року відповідальною за шкоду визнано Російську Федерацію, тобто, лише встановлено того, хто має відповідати, однак, не змінено ні принципу судового імунітету визначеного Законом України «Про міжнародне приватне право», ні обов`язку доведення розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що згідно із ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, посилання на судовий імунітет Російської Федерації є безпідставними при розгляді цієї справи, не заслуговують на увагу, адже доказів перебування відповідача на території України під час виникнення спірних правовідносин матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначився із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив обставини справи та надав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ганчука Павла Ярославовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

В. О. Єльцов