Справа № 188/263/19
Провадження № 2/188/10/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року смт. Петропавлівка

Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі :

головуючої судді Курочкіної О.М.

секретар судового засідання Лукіна Л.Г.

справа №188/263/19

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Петропавлівська селищна рада Дніпропетровської області

третя особа Головне Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, юрид.адреса: вул.Челюскіна буд.1 м.Дніпро

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представник третьої особи ОСОБА_3

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу місцевого самоврядування при здійсненні свої повноважень

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, третя особа Головне Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу місцевого самоврядування при здійсненні свої повноважень.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 1985 року він постійно мешкає в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області, до і після виходу на пенсію бepе участь у місцевому самоврядуванні та належить до територіальної громади селища. Ні він, ні члени його родини до цих пір не скористались Конституційним правом отримати земельну ділянку любого виду та категорії землекористування у власність або в оренду (крім викладеного в заяві факту щодо виділення йому земельної ділянки.

11 жовтня 2004 року позивач звернувся до селищної ради із заявою про виділення йому ділянки 0,15 га із земель громадської та житлової забудови розташованої за місцем його проживання по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

З великими зусиллями в результаті клопотань та офіційних звернень позивача, протягом 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 та у 2009 роках селищною радою були прийняті рішення, які в цілому відповідають чинному законодавству про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність згідно цільового призначення цих земель та такого виду землекористування, як земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 12.03.2007 року № 147/8 та 16.07.2009 року № 435.

Тривалий час посадові особи селищної ради створювали перепони для реалізації прав позивача. Зокрема, на протязі багатьох років він був позбавлений можливості ознайомитись з поземельною книгою, при розгляді адміністративних справ зокрема, у вересні 2015 року (позовна заява знаходиться у справі), черговий раз не надали поземельної книги до суду, затримували та надавали суду недостовірну інформацію.

Отримавши дозвіл селищної ради 19.09.2009 року на виконання землевпорядних робіт, ОСОБА_1 уклав договір з TOB «Геосервіс», яке в односторонньому порядку, безпідставно відмовилась від зобов`язань на підставі того, що « землевпорядник селищної ради ОСОБА_4 дала вказівку товариству розірвати договір з ОСОБА_1 » і тільки після звернення позивача до прокуратури з часом виготовило технічну документацію.

20.01.2011 року ОСОБА_1 звернувся до селищної ради із заявою про затвердження проекту землеустрою, але рішенням сесії від 17.02.2011 року № 80-4 рада відмовила йому у затвердженні проекту.

15.03.2012 року позивач звернувся з клопотанням про надання йому ділянки в короткострокову оренду з метою вільного пересування та догляду за прибудинковою територією до вирішення основного питання стосовно власності, але 06.04.2012 року рішенням ради № 376-15 у затвердженні проекту також було відмовлено.

7 червня 2013 року постановою Петропавлівського районного суду неправомірне рішення селищної ради від 17.02.2011 року було скасоване. При повторному розгляді заяви про затвердження проекту землеустрою, нехтуючи рішенням суду, посадові особи знову ввели в оману депутатів та надали їм неправдиві відомості, у зв`язку з чим рішенням від 11.07.2013 року № 644-25 позивачу було відмовлено з затвердженні проекту землеустрою.

Незважаючи на неабиякий опір посадових осіб селищної ради, 12 лютого 2015 року рішенням Дніпропетровського Апеляційного адміністративного суду рішення сесії ради від 11.07.2013 року № 664 було визнане протиправним і скасоване. Позивач втретє звернувся до селищної ради з клопотанням затвердити проект, але продовжуючи свої неправомірні дії, посадові особи не ризикнули ошукати депутатів та без розгляду на сесії ради знову виготовили аналогічне попереднім безглузде рішення від 28.05.2015 року № 988-39 про відмову позивачу у затвердження проекту землеустрою.

10 вересня 2015 року Петропавлівським районним судом визнано протиправним та скасоване вище згадане рішення від 28.05.2015 року, також, у своєму рішенні суд вказав відповідачеві на його неправомірні дії пов`язані з умисним невиконанням службовими особами рішень суду та перешкоджанням у їх виконанні, що кваліфікується за ст. 382 КК України.

Разом з тим у відповідності до ст. 136 КАС України , відповідач в ході судового розгляду повністю визнав адміністративний позов в зв`язку з чим, було ухвалене вищезгадане судове рішення від 10.09.2015 року.

За заявами позивача до прокуратури та відділення поліції по вищеназваній неправомірній діяльності посадових осіб в порушенні кримінальних справ було відмовлено.

До селищної ради 26.06.2012 року звернулась дружина позивача, ОСОБА_5 з клопотанням надати згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки за місцем проживання по АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , яка знаходиться поряд із земельною ділянкою у виділенні якої відмовлено мені. Ділянка багато років знаходиться у занедбаному стані, заросла бур`яном та чагарниками, за кілька років на цьому місці виникло стихійне звалище, що загрожує безпеці мешканцям, зокрема в літній період. Більше трьох років посадові особи селищної ради чинили перепони і тільки тяжке захворювання дружини та хронічні хвороби позивача стали перепоною для дієвого захисту порушених прав.

Крім того, з 04.02.2012 року ОСОБА_5 на протязі тривалого часу зверталась до селищної ради із запитами про надання інформації, але тільки завдяки судовому рішенню та згідно виконавчого листа виданого судом 10.04.2014 року їй була надана необхідна інформація.

Аналогічно протиправно діяли посадові особи при розгляді заяви доньки позивача, ОСОБА_6 , яка 5.10.2010 року звернулась з клопотанням надати згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_4 , між АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Маючи переважне право згідно ст. 2, ст. 10 ЗУ «Про сприяння соціальному становищу та розвитку молоді в Україні» на відділення ділянки, що було обов`язковою умовою для виділення безвідсоткового кредиту на будівництво житла строком на 30 років в управлінні Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, де вона знаходиться на обліку з 1 березня 2001 року, а маючи двох малолітніх дітей -75% від суми кредиту, рішенням № 239 - 10 від 28.10.2011 року у відведенні земельної ділянки їй було відмовлено з посиланням на не чинне рішення від 03.12.2009 року № 486 .

Отже, на протязі дванадцяти років селищна рада позбавила позивача можливості на законних підставах облаштувати земельну ділянку, володіти та користуватися об`єктом нерухомості, отримати дозвіл та виконувати будівельні роботи (прибудов, підсобні приміщення), насадити багаторічні дерева, провести наземні і підземні комунікації та інше.

Позивач вважає, що згідно ст. 22 ЦК України, має право на відшкодування витрат понесених ним для відновлення порушеного права та упущену вигоду. Визначаючи неодержаний дохід від земельної ділянки за 11 років (2005 - 2015) вимоги матеріального характеру обґрунтував не одержаним доходом на суму 29800грн.

Крім матеріальної шкоди у відповідності до ст. 23 ЦК України, позивач заявив вимогу на відшкодування моральної шкоди. Про наявність спричинення позивачу неймовірних витрат свідчать негативні наслідки, які мають місце в результаті протиправних дій посадових осіб селищної ради. Спричинена ОСОБА_1 моральна шкода полягає у душевних стражданнях, розладі душевної рівноваги, приниженні честі і гідності та погіршенні реалізації бажань членів його родини.

Названі події внесли в родину нову тривогу, тривале перебування у стані постійного хронічного стресу, внутрішньому напруженні та постійній невизначеності привело до погіршення загального стану здоров`я позивача та здоров`я його дружини, що не може бути усунутим з плином тривалого часу. Поряд з названими негативними наслідками розмір моральної шкоди визначається з урахуванням умисного характеру правопорушення, зусиль, які позивач та члени його сім`ї доклали для реалізації своїх прав та захист своїх інтересів.

Так, 16.10.2015 року позивач звернувся до селищної ради стосовно відшкодування збитків на договірних засадах добровільно, без звернення до суду, але на його заяву до цих пір офіційної відповіді він не отримав.

За наявності наведених обставин розмір моральної шкоди позивач оцінив в розмірі 150000 грн., завдану шкоду в цілому оцінив в розмірі 182392грн.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтував завдану йому моральну шкоду, посилався на розрахунки завданої матеріальної шкоди, зазначив, що значної моральної шкоди завдано і членам його родини, яких він представляє.

Представник відповідача надала суду заперечення та відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнали, вважають їх неправомірними. Крім того у відзиві на позовну заяву зазначили про сплив позовної давності. Відповідно до позовної заяви позивача і відзиву, перебіг позовної давності почався 16.10.2015 року і закінчився 16.10.2018 року.

Представник Головного Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області зазначила, вважає їх залучення в якості 3 особи є недоцільним, вони зобов`язані і виконають рішення суду, у випадку задоволення позову.

Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтовані, право позивача порушене, але враховуючи, що відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, відповідач дійсно чинив перешкоди в реалізації порушеного права позивача на отримання у право власності земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) площею 0.15 га.

Вперше позивач звернувся до відповідача 11 жовтня 2004 року із заявою про виділення йому ділянки 0,15 га із земель громадської та житлової забудови розташованої за місцем його проживання по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Неодноразово йому рішеннями відповідача:

№147-8 від 12.03.2007;

№435-24 від 16.07.2009;

№80-4 від 17.02.2011;

№367-15 від 06.04.2012;

№644-25 від 11.07.2013;

№988-39 від 28.05.2015

у задоволенні заяв позивача було відмовлено і лише рішенням Петропавлівської селищної ради 44-3/VII виданого 25.12.2015 року його право на отримання у власність земельної ділянки було реалізовано.

Суд відхиляє вимоги щодо відшкодування моральної шкоди членам родини позивача, так як позов подано лише від імені ОСОБА_1 , повноваження представляти членів родини у відповідача відсутні, не є обґрунтованими і вимоги щодо відшкодування майнової шкоди, як зазначив позивач у виді упущеної вигоди, але вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

неправомірними діями відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я. Врахувавши принципи розумності, справедливості, пропорційності при визначенні розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у визначеному розмірі.

Відповідно до Постанови ВС від 26.02.2020 по справі № 442/6859/12 (№ в ЄДРСР 88048064) Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд бере до уваги, що відповідачем після пояснення сторін та вивчення матеріалів подано заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №542887 порушене право позивача було поновлено лише рішенням Петропавлівської селищної ради 44-3/VII виданого 25.12.2015 року. Тобто, позовна давність за позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу місцевого самоврядування при здійсненні свої повноважень закінчилась 26.12.2018 року.

Суд бере до уваги, що позивач погодився з заявою відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до п.134 Постанови ВП ВС від 18.12.19 (ЦПК) - № 522/1029/18 виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

Враховуючи вищезазначене, керуючись Постановою ВП ВС від 18.12.19 (ЦПК) - № 522/1029/18, ст.257, 261 ЦК України, ст.ст. 4,76,89, 141, 258, 264-265 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, третя особа Головне Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, юрид.адреса: вул.Челюскіна буд.1 м.Дніпро про стягнення заборгованості, застосувавши позовну давність, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя О. М. Курочкіна