Головуючий суддя у 1 інстанції - Опанасюк І.О.
справа № 373/486/20
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ПрАТ «СК «Брокбізнес» на користь ОСОБА_1 150 228 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та 16 000 гривень судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

В обґрунтування вимог зазначив, що 16 січня 2019 року близько 17 години 20 хвилин на 8 кілометрі автодороги Бориспіль-Дніпро, в межах Бориспільського району Київської області водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Бориспіль, проявив неуважність та безпечність, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перебігав дорогу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля, у невстановленому для цього місці. Внаслідок ДТП ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГН Національної поліції в Київській області капітана поліції Іванюка О.О. кримінальне провадження №0000031 закрито за відсутністю складу злочину на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки в діях водія «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , відсутні порушення ПДР України та встановлено, що останній не мав можливості уникнути наїзду на ОСОБА_4 .

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6388617.

ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» листом від 26 листопада 2019 року було повідомлено про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування на утримання ОСОБА_1 .

Разом з тим, представником відповідача було повідомлено представника позивача про виплату страхового відшкодування по вищевказаному страховому випадку лише в частині моральної шкоди у розмірі 25 038 гривень.

У зв`язку із розглядом даної справи в суді, позивач очікував понести судові витрати у розмірі 16 000 грн.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Скаржник зазначає, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є: наявність інвалідності; наявність родинних відносин, у зв`язку з чим уважає, що надання інших доказів ані цивільним процесуальним кодексом України, ані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.

Зауважує на тому, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Посилаючись на правовий висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, зазначає, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватись будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Уважає, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, поданим позивачем на доведення обставин права на утримання від померлого, зокрема довідку МСЕК про встановлення інвалідності, в якій інваліду протипоказана важка праця та рекомендовано нагляд у невролога.

12 серпня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У мотивування відзиву зазначає, що всупереч вимог статей 12 та 81 ЦПК України позивачем не доведено потребу у матеріальній допомозі. Посилається на те, що оскільки відповідно до постанови старшого слідчого від 31 березня 2019 року в діях ОСОБА_3 відсутні порушення ПДР України та встановлено, що останній не мав можливості уникнути наїзду на ОСОБА_4 , позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 150 228 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час дорожньо-транспортної пригоди позивач мав дохід більший, ніж прожитковий мінімум на місяць, встановлений законом та не довів факт перебування на утриманні померлого.

Висновок суду є правильними і такими, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом установлено, що 16 січня 2019 року близько 17 години 20 хвилин на 8 кілометрі автодороги Бориспіль-Дніпро в межах Бориспільського району Київської області водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Бориспіль, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перебігав дорогу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля, у невстановленому для цього місці. Внаслідок ДТП ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГН Національної поліції в Київській області капітана поліції Іванюка О.О., кримінальне провадження №0000031 за ч. 2 ст. 286 КК України закрито за відсутністю складу злочину на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки в діях водія автомобіля «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 відсутні порушення ПДР України та встановлено, що останній не мав можливості уникнути наїзду на ОСОБА_4 .

Установлено, що станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВІДІ VD C3/C3 FT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6388617.

Судом першої інстанції також установлено, що позивач по справі звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, відповідач прийняв рішення про виплату позивачу страхового відшкодування пов`язаного лише із заподіяною моральною шкодою.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, просив стягнути з відповідача на свою користь 150 228 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

До заяви згідно пунктів ґ, е пункту 35.2 вказаної статті додаються: свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Пункт 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за способом викладення змісту є відсилочною нормою права, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без урахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належним і допустимим засобом доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17 звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Аналогічного висновку щодо необхідності встановлення обставин наявності доходу у померлого та факту перебування позивача на утриманні померлого до його смерті та періоду, протягом якого позивач перебував на утриманні померлого, дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі №562/29/18-ц та у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №490/8074/17.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є рідним батьком померлого ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с. 18).

Згідно копії довідки до акта огляду МСЕК серія КИО-1 №326173 від 13 липня 2009 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, загальне захворювання, довічно (а.с. 22).

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому, відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статей 77-81 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З довідки Переяслав-Хмельницького об`єднаного управління ПФУ в Київській області №5729 5753 6177 1711 від 13 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 на час настання страхового випадку отримував пенсію по інвалідності у розмірі 1 786,83 грн.

Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1 497 гривень, з 1 липня - 1 564 гривні, з 1 грудня - 1 638 гривень.

Таким чином, станом на час дорожньо-транспортної пригоди позивач мав дохід більший, ніж прожитковий мінімум на місяць, встановлений законом, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Натомість, на підтвердження факту перебування на утриманні померлого сина ОСОБА_1 не надано жодних доказів. Зокрема, у справі відсутні докази того, що померлий ОСОБА_4 за життя працював, мав достатній дохід, щоб утримувати батька, а відтак утримував батька.

В обгрунтування розміру страхового відшкодування позивач наводить розрахунок 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (4173грнХ36=150228 грн), та не вказує, який дохід мав померлий.

ОСОБА_1 , 1972 року народження, не надано суду доказів того, що він, будучи інвалідом 3 групи загального захворювання, не працює, не займається підприємницькою діяльністю, що померлий мав дохід та що основним і постійним джерелом його існування до смерті сина була пенсія та фактичне утримання сина.

За таких обставин, колегія доходить висновку, що стороною позивача не доведено, що ОСОБА_1 перебував на утриманні померлого сина, допомога сина була для ОСОБА_1 основним та постійним джерелом для існування і у зв`язку зі смертю сина позивач потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на правовий висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц не заслуговують на увагу суду, оскільки такий висновок ухвалено в інших правовідносинах та за інших обставин справи, які не є аналогічними даній справі.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана

СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба