Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6326/19 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/6326/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Яновича В`ячеслава Леонідовича

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 05 грудня 2014 року №б/н у сумі 34 445,53 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 05 грудня 2014 року з відповідачем укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт б/н (надалі - генеральна угода). Відповідно до умов генеральної угоди відповідач отримав кредит у розмірі 11 896,62 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за правочином, у зв`язку із чим станом на 10 листопада 2019 року утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 11 603,28 грн., процентів за користування кредитом у сумі 8 793,06 грн. та пені в сумі 14 049,19 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року позов банка задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь банка заборгованість за договором б/н від 05 грудня 2014 року станом на 10 листопада 2019 року в сумі 20 396,34 грн. У стягненні решти суми відмовлено та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції фактично в частині задоволених вимог, представник Янович В.Л. в інтересах відповідача подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що справа розглянута в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи по суді. Він подавав заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, але суд безпідставно в задоволенні такої заяви відмовив. Окрім того, він заявляв клопотання про зобов`язання позивача надати для ознайомлення та дослідження в судовому засіданні оригінали заяви від 24 липня 2009 року, заяви на отримання банківської картки № НОМЕР_1 , кредитного договору за 2009 рік, генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил приєднання продукту кредитних карток, прийнятний розрахунок заборгованості, первинні документи на підтвердження здійснення бухгалтерських операцій. Суд безпідставно дійшов висновку про несвоєчасність подання відзиву на позовну заяву, оскільки такий поданий через 14 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Безпідставним є також висновок суду про те, що клопотання про витребування доказів не оформлене у визначений законом спосіб та не оплачене судовим збором. На заявлене клопотання не поширюються положення ст.116 ЦПК України, а тому судовий збір сплаті не підлягав. Вважає, що безпідставною відмовою в розгляді клопотання про дослідження доказів у судовому засіданні, ненадання судом стороні справи часу для вчинення процесуальної дії та подання доказів є прямим порушенням принципу змагальності сторін.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» не скористалося.

Виходячи із засад диспозитивності, суд апеляційної інстанції не перевіряє рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні заборгованості за пенею в сумі 14 049,19 грн., оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що в цій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 05 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 27 липня 2009 року №SAMDN0941 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н (надалі - генеральна угода) (а.с.8). За умовами генеральної угоди сторони домовилися про зменшення розміру заборгованості, яка виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 509,33 грн., комісію на 33,63 грн., пеню на 0,00 грн., штраф на 876,83 грн. У пункті 1.1.2. генеральної угоди сторони домовилися, що заборгованість за договором від 27 липня 2009 року №SAMDN0941 з дати підписання генеральної угоди складає 13 226,63 грн. Дата остаточного погашення заборгованості - 31 грудня 2017 року. За умовами пункту 2.1. генеральної угоди банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 11 896,63 грн. на строк 36 місяців з 05 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 11 896,63 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 431,61 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 грудня 2017 року.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належно не виконує свої зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2019 року в справі відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін.

За змістом п.1 частини першої ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Отже, враховуючи що ціна позову в даній справі становить суму 34 445,53 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа є малозначною в силу вимог закону, а тому судом правильно вирішено розглядати таку в порядку спрощеного провадження.

Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження визначено у статті 279 ЦПК України.

Так, зокрема у частині п`ятій зазначеної статті передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача адвокат Янович В.Л. 20 січня 2020 року надіслав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.58-61).

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (ч.6 ст. 279 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч.3 ст.274 ЦПК України.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін відмовлено. Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що представник ОСОБА_1 мотиви необхідності та доцільності розгляду справи в судовому засідання з повідомленням сторін не зазначив. Враховуючи, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відповідачем не обґрунтовано належним чином клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання, оскільки сторони можуть викласти свої пояснення в заявах по суті справи письмово та подати всі наявні в них докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розгляду справи у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а тому правильно відмовив у задоволенні відповідного клопотання.

11 лютого 2020 року представник відповідача адвокат Янович В.Л. повторно спрямував до суду заяву, в якій просив розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.71). Посилаючись на положення ст.ст.2,12,76,81 ЦПК України, наполягав на тому, що позивач не надав належних доказів та не навів інформації, яка дає можливість вирішити справу по суті, а тому справу слід розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2019 року, посилаючись на те, що відповідачем не обґрунтовано належним чином необхідність розгляду справи в порядку загального позовного провадження, в задоволенні клопотання представника відповідача відмовлено. В ухвалі суд також зазначив, що представник відповідача вже звертався до суду із аналогічним клопотанням та в задоволені такого йому було відмовлено, що свідчить про зловживання процесуальними правами.

Отже, враховуючи положення процесуального законодавства, вирішення питання щодо порядку розгляду справи - у спрощеному або загальному позовному провадженні, віднесено до права суду, а не його обов`язку. Порядок розгляду справи належить вирішувати суду з урахуванням норм ЦПК України.

Категорії справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, визначені у частині четвертій ст.274 ЦПК України. Дана справа до таких категорій не належить.

З урахуванням викладеного, справа правомірно розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та доводи апеляційної скарги в цій частині є надуманими.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на висновок суду про несвоєчасність подання відзиву на позовну заяву, то слід зазначити наступне.

Частиною сьомою ст.178 ЦПК України визначено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

В ухвалі про відкриття провадження у даній справі судом запропоновано відповідачу подати протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі письмовий відзив проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються. Роз`яснено також, що копія відзиву разом з доданими документами надсилається (надається) учасникам справи одночасно з надсиланням (наданням) відзиву та документу, що підтверджує надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи до суду, та зазначено, що в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважної причини, суд вирішує справу на підставі наданих матеріалів.

Копію ухвали про відкриття провадження ОСОБА_1 отримав 09 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.50). Отже, із урахуванням встановленого судом 15-денного строку, останнім днем для подання відзиву на позовну заяву було 24 січня 2020 року.

Відзив на позовну заяву до суду направлений відповідачем поштовим повідомленням 23 січня 2020 року, про що свідчить штемпель поштового відділення Укрпошти, та надійшов до суду 28 січня 2020 року. До відзиву додано також доказ надіслання такого позивачу. Отже, ОСОБА_1 реалізовано право щодо подання відзиву на позовну заяву, який досліджений судом першої інстанції, про що зазначено в описовій частині оскарженого рішення.

Так, у рішенні, що оскаржується, суд прийняв до уваги заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві. Більше того - в задоволенні вимоги банку про стягнення пені в сумі 14 049,19 грн. судом відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 у відзиві.

Отже, не зважаючи на помилкове зазначення судом першої інстанції в ухвалі від 11 лютого 2020 року про неподання відповідачем відзиву у визначений судом строк, такий прийнятий судом до уваги, що відображено в оскарженому рішенні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 одночасно заявив клопотання, в якому просив суд зобов`язати позивача надати для ознайомлення та дослідження в судовому засіданні оригінали: заяви від 24 липня 2009 року на отримання банківської картки № НОМЕР_1 ; кредитного договору за 2009 рік; генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток; прийнятний розрахунок заборгованості; первинні документи на підтвердження факту здійснення бухгалтерських операцій (а.с.69 зворот).

Частиною першою ст.84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У частині другій зазначеної статті визначено, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема, про вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

У порушення приписів ст.84 ЦПК України клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів не містить інформації про вжиті ним заходи для отримання доказів самостійно та причини неможливості самостійного отримання доказів, тобто не містять доказів звернення ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» із відповідною заявою та відмови банку в наданні доказів.

Що стосується оплати заяви про витребування доказів судовим збором, то чинним цивільним процесуальним законодавством сплата судового збору за подання заяви про витребування доказів не передбачена, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Однак, дана обставина не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до приписів частини третьої ст.376 ЦПК України.

Умовами генеральної угоди від 05 грудня 2014 року між сторонами досягнуто згоди щодо тіла кредиту, розміру процентів за користування кредитом та неустойки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою від 05 грудня 2014 року і має непогашену заборгованість за кредитом та процентами, то суд першої інстанції правильно стягнув з боржника заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 603,28 грн., та дійшов правильного висновку про необхідність стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, але не звернув уваги на період нарахування таких платежів.

Із розрахунку заборгованості, наданого банком суду разом із позовною заявою, вбачається, що у період з 05 грудня 2014 року по 10 листопада 2019 року проценти за користування кредитом становлять 8 793,06 грн. При цьому за змістом генеральної угоди від 05 грудня 2014 року строк кредитування визначено сторонами до 31 грудня 2017 року.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, за умовами генеральної угоди відповідач отримав кредит строком на 36 місяців, тобто до 31 грудня 2017 року включно та зобов`язався повернути кошти зі сплатою відсотків у розмірі 1,5 в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Сторони погодили, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 431,61 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відповідно до частини другої ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців місяці - до 31 грудня 2017 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 січня 2018 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З огляду на викладене вище, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12.

Отже, після 31 грудня 2017 року правові підстави для нарахування процентів за користування кредитом були відсутні, а банк безпідставно продовжував нараховувати проценти за користування кредитом за умовами договору після 01 січня 2018 року та до 10 листопада 2019 року.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з 20 396,34 грн. до 18 138,86 грн., оскільки проценти за користування кредитними коштами підлягають стягненню лише за період з 05 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року в сумі 6 535,58 грн.

У силу приписів ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Яновича В`ячеслава Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року змінити, зменшивши суму заборгованості з 20 396 грн. 34 коп. до 18 138 грн. 86 коп., а судові витрати з 1 137 грн. 42 коп. до 998 грн. 92 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 21 вересня 2020 року.