Провадження №2/760/1406/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 серпня 2020 року Солом`янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Каліш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 12.07.2019 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить:

стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики, що складає грошову суму коштів у розмірі 163100,00 грн. та неустойку у розмірі 62141,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 28 квітня 2016 р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики №28/04-01, змінений та доповнений Додатковою угодою від 29 серпня 2018 р., предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів в розмірі 226205,14 грн., що в еквіваленті становить 8064 дол. США.

На підтвердження укладення договору позики, відповідачем 29 серпня 2018 р. також була надана власноруч написана розписка.

Строк повернення грошових коштів за договором позики - до 28 жовтня 2018 р.

Разом з тим, у визначений сторонами строк повернення позики, відповідач не виконав свого грошового зобов`язання за договором позики та не повернув позивачу грошову суму позики у розмірі 163100,00 грн., а отже не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики від 28.04.2016 р. №28/04-01.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання, передбачені договором щодо повернення позики та відмовляється виконувати умови договору, позивач звернулася до суду та просить стягнути з відповідача суму коштів за договором позики, що складає 163100,00 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, згідно п. 4.2 договору позики, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний день існування простроченої заборгованості (або її чергової частини).

Таким чином, оскільки відповідач не виконав належним чином свого грошового зобов`язання, позивач також просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 62141,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.07.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.07.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №28/04-01 від 28.04.2016 р., що складає грошову суму коштів у розмірі 163100,00 грн. та неустойку у розмірі 62141,00 грн., посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст. 223, 280 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечувала представник позивача в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши її доводи, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 28 квітня 2016 р. між позивачем ОСОБА_1 (Позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено договір позики №28/04-01, відповідно до умов якого Позикодавець передав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 214227,44 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 8496 дол. США, а Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього Договору. Кінцевий строк погашення позики - 28 липня 2016 року (п. 1.1 договору позики).

Умовами даного договору передбачений графік повернення Позичальником грошових коштів (п. 3.1 договору позики).

Договір підписаний обома сторонами.

Встановлено, що 29 серпня 2018 р. між позивачем ОСОБА_1 (Позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено додаткову угоду до договору позики №28/04-01 від 28 квітня 2016 р., якою за взаємною згодою Сторони домовились внести зміни до пунктів Договору та доповнити пунктами Договір.

Так, відповідно до п. 1.1 додаткової угоди, Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 226205,14 грн., що є еквівалентом 8064 дол. США, за курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, в свою чергу, Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 8064 дол. США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж 28.10.2018 р. За домовленістю Сторін позика є безпроцентною.

Згідно п. 2.1, передача зазначеної в пункті 1.1 цього Договору суми позики здійснюється під час підписання цього Договору. З цього моменту Договір позики вважається укладеним. На підтвердження укладення цього договору та його умов і отримання коштів Позичальник видає Позикодавцеві розписку.

Додаткова угода підписана обома сторонами, про отримання зазначених грошових коштів від позивача відповідачем 29 серпня 2018 р. складено відповідну письмову розписку.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 28 квітня 2016 р. між позивачем ОСОБА_1 (Позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено письмовий договір позики №28/04-01, та, відповідно, 29 серпня 2018 р. додаткову угоду до нього, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання умов даного договору.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно додаткової угоди до договору позики №28/04-01 від 28 квітня 2016 р., укладеної між сторонами 29.08.2018 р., сторони встановили строк дії позики (повернення грошових коштів) - до 28.10.2018 р.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом, 29 серпня 2018 р. між позивачем ОСОБА_1 (Позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено додаткову угоду до договору позики №28/04-01 від 28 квітня 2016 р., за якою позивач передала відповідачу в борг 226205,14 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ встановленим на момент укладення даного договору, становило 8064 дол. США, про що відповідачем була видана власноручна розписка.

З розписки відповідача вбачається, що він зобов`язався повернути суму позики в строк до 28 жовтня 2018 р. включно.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що умови договору відповідачем не виконані, позику позивачу не повернуто.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В той же час, з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача в судовому засіданні надав до суду оригінали договору позики №28/04-01 від 28.04.2016 р., додаткової угоди до договору від 29.08.2018 р. та оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, оглянуті судом в судовому засіданні, наявність яких є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики.

Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики в розмірі 163100,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики, окрім основної суми боргу в розмірі 163100,00 грн., просить стягнути також з відповідача неустойку в розмірі 62141,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 додаткової угоди до договору позики №28/04-01 від 28 квітня 2016 р., укладеної між сторонами 29.08.2018 р., у разі несвоєчасного повернення Позичальником позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При цьому, пунктом 4.2 додаткової угоди визначено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.2).

Статтею 549 ЦК України визначено поняття неустойки, згідно якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань за договором позики, це є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором.

Частиною 1 статті ст. 624 ЦК України визначено, що в разі, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Наданий позивачем розрахунок неустойки відповідає умовам договору та закону, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неустойки в розмірі 62141,00 грн.

Правильність зробленого позивачем розрахунку не спростовано відповідачем, а відтак такий розрахунок приймається судом до уваги.

Доказів на спростування вказаної вище заборгованості за договором позики відповідачем до суду не надано.

Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який в судове засідання не з`явився, не скористався процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази на спростування розміру заборгованості.

Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики судом не встановлено, таких доказів відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається сторона позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем не було повернуто суму позики в обумовлений строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договорами позики є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2252,41 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 549, 610, 611, 624, 625, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 163100,00 гривень та неустойку у розмірі 62141,00 гривень, а всього стягнути 225241 (двісті двадцять п`ять тисяч двісті сорок одну) гривню 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збіо в сумі 2252,41 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір