Справа № 462/3663/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного без повідомлення сторін провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що отримав копії ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 28.11.2019 року і позовної заяви про поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном у справі № 462/6820/20 від 28.11.2019 року у якій ОСОБА_2 вважає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Позивач вважає, що Відповідач не визнає його право власності на вказане майно, що відповідно до ст. 392 ЦПК України є підставою для визнання права власності у судовому порядку. Стверджує, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю, оскільки така придбана за грошові кошти отриманні ним за договором дарування. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2020 року у справі № 463/11152/19 вказаний договір дарування визнано дійсним, а тому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також роз`яснено сторонам, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (а.с. 19).

Ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі позивач отримав 04.09.2020 року про що розписався у рекомендованому повідомленні про вручення. 10.09.2020 року від відповідача повернувся конверт із рекомендованим повідомленням за закінченням терміну зберігання, протягом строку, встановленого в ухвалі суду, не надав відзив на позовну заяву.

26.08.2020 року Позивачем через канцелярію суду зареєстрована зава про подання доказів, копія яких надіслана Відповідачу (а.с. 22).

Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права на подання відзиву на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку згідно ст. 178 ЦПК України. Однак, на дату розгляду справи по суті відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

26.01.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 63.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2020 року у справі № 465/5608/19 вказаний шлюб між сторонами розірвано (а.с. 23).

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З договору про виховання, утримання дітей та сплату аліментів від 08.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р. В. та зареєстровано в реєстрі за № 795, укладеним між сторонами, вбачається, що батьки досягли згоди, що діти проживають разом з позивачем за адресою АДРЕСА_2 , а матір, яка залишається проживати окремо від батька та дітей за адресою: АДРЕСА_3 зобов`язувалася сплачувати 1 100 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 24).

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань зі сплати аліментів на утримання дітей рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.05.2020 року у справі № 462/7314/19 стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей у розмірі 8 800 грн. за період з липня 2019 року по жовтень 2019 року (а.с. 25).

За час перебування сторін у шлюбі позивачем ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_5 договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 року (а.с. 26), зазначений договір був укладений у письмовій формі.

З умов вказаного договору дарування вбачається, що «ДАРУВАЛЬНИК» ОСОБА_5 подарував, а «ОБДАРОВУВАНИЙ» позивач ОСОБА_1 прийняв у дар грошові кошти у розмірі 430 000 гривень. Грошові кошти передані до підписання цього Договору.

Також, за час перебування сторін у шлюбі позивачем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т. Л., зареєстровано у реєстрі за № 1725 (а.с. 10-11).

Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу позивач купив у продавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 за 42 900 грн.

З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 19.07.2017 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з частини 4 та 5 статті 719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2020 у справі № 463/11152/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним ухвалено: позов задовольнити; визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с. 31-32).

Зазначеним судовим рішенням було встановлено факт та обставини того, що позивач ОСОБА_1 отримав у дар грошові кошти, які в подальшому були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевказані обставин, а також, будь-яких доказів, які вказували на те, що квартири АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти їх подружжя.

За таких обставин, врахувавши факт того, що позивач 16.06.2017 року отримав у дар 43 000 грн. відповідно до письмового договору дарування, який судовим рішенням визнано дійсним, та те, що всього через один місяць, а саме 19.07.2017 року позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 за ціною 42 900 грн., а також, беручи до уваги той факт, що суду не надано доказів, що подружжя ОСОБА_1 у вказаний період мало інші джерела доходу, які б давали їм змогу придбати квартиру, суд приходить до висновку, що вказана квартира була придбана за грошові кошти, які були отримані позивачем ОСОБА_1 у дар від ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 3 частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини 5 статті 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покликається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19).

Таким чином, незважаючи на те, що спірна квартира хоча і була придбана у період шлюбу сторін, але куплялася вона виключно за особисті кошти позивача ОСОБА_1 , суд вважає, що ця квартира не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право особистої приватної власності на квартиру.

Крім цього, на користь позивача слід стягнути з відповідача судового збору у розмірі 4 290 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 81, 89, 141, 259, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 4 290 (чотири тисячі двісті дев`яносто) грн. 00 коп. судового збору.

Відповідно до вимог п. п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ).

Суддя/підпис/ Н.М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: