Постанова

Іменем України

05 березня 2020 року

м. Київ

справа № 686/13172/18

провадження № 61-14743св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Терлич Оксана Львівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року в складі судді Мазурок О. В. та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року в складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Терлич О. Л., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто 1/2 частини спільно виплачених за придбаний під час перебування у шлюбі автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 156 504,62 грн, 1/2 частини спільно виплачених коштів на будівництво гаража за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 7 500 грн та 1 640,05 грн судового збору. На підставі зазначеного судового рішення видано виконавчі листи від 23 квітня 2014 року про стягнення з відповідача коштів у розмірі 156 504,62 грн, 7 500 грн, та 1 640,05 грн, строк пред`явлення до виконання яких спливав 01 квітня 2015 року. Із заявою про примусове виконання рішення суду ОСОБА_3 не зверталась. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 12 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Терлич О. Л. із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_3 20 лютого 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Терлич О. Л. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до змісту свідоцтва спадщина складається з права на стягнення коштів за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2014 року.

Вважаючи, що у ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_3 виникло право на спадкування лише майна спадкодавця, зокрема грошових коштів, стягнутих за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2014 року, а не права на їх стягнення відповідно до рішення суду, позивач просив вказане свідоцтво про право на спадщину за законом визнати недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не надав доказів недійсності свідоцтва про спадщину, доказів на підтвердження порушеного права позивача, внаслідок видачі вказаного свідоцтва, не обґрунтував яке саме право позивача порушено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не у повній мірі дослідили та з`ясували обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, не звернули уваги, що ОСОБА_4 не довела своє право на спадкове майно, яким є грошові кошти, в матеріалах спадкової справи відсутня відмова від спадщини іншого спадкоємця першої черги - сина ОСОБА_3 та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заявник посилається на неправильне застосування статей 1218-1219 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких до складу спадщини входять не всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті, а тільки ті, які носять майновий характер. Натомість нотаріусом видане оспорюване свідоцтво про право на спадщину не на майно, а на право на стягнення коштів, а таке право є особистим немайновим правом спадкодавця, тому не входить до складу спадщини.

На думку заявника, суди не звернули уваги, що видачею свідоцтва про право на спадщину порушуються його право, оскільки на підставі цього свідоцтва за рішенням суду проведено заміну правонаступника на стадії виконання судового рішення у справі про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2014 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 1/2 частини спільно виплачених за придбаний під час перебування у шлюбі автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 156 504,62 грн, 1/2 частини спільно виплачених коштів на будівництво гаража за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 7 500 грн та 1 640,05 грн судового збору. На підставі зазначеного судового рішення видано виконавчі листи від 23 квітня 2014 року про стягнення з відповідача коштів у розмірі 156 504,62 грн, 7 500 грн, та 1 640,05 грн, строк пред`явлення до виконання яких спливає 01 квітня 2015 року. Із заявою про примусове виконання рішення суду ОСОБА_3 не зверталась. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 12 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Терлич О. Л. із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_3 20 лютого 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Терлич О. Л. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до змісту свідоцтва спадщина складається з права на стягнення коштів за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2014 року.

Не погоджуючись зі змістом вказаного свідоцтва, а також посилаючись на порушення своїх прав внаслідок видачі такого свідоцтва ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

З таким висновком погоджується і Верховний Суд.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Встановлено, що оспорювані грошові кошти, право на отримання яких за позивачем посвідчене оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину є майновим правом, а не немайновим, як необґрунтовано стверджує заявник, і це право не є нерозривно пов`язаним з особою спадкодавця у розумінні статті 608 ЦК України.

Натомість перелік особистих немайнових прав та обов`язків подружжя передбачений главою 6 розділу ІІ Сімейного кодексу України.

У зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що право на отримання коштів, присуджених за судовим рішенням, у спірному випадку є особистим немайновим правом спадкодавця ОСОБА_3 , що не входить до складу спадщини.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 у визначений статтею 1269 ЦК України строк подала заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , а згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_5 набула право на спадкування як спадкоємець за законом, своєчасно прийняла спадщину, а тому підстави для визнання отриманого нею свідоцтва про право на спадщину відсутні.

У зв`язку з цим доводи заявника про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, недоведення ОСОБА_5 права на спадкове майно є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права, а також до незгоди з встановленими фактичними обставинами в справі, оцінкою певних доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик