Провадження № 2/760/2182/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Олех ЮМ., Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Мосійчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва, 3-я особа: головний лікар Антоненко Людмила Петрівна про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

-поновити строк на звернення до суду з даним позовом;

-скасувати наказ № 274-к від 15 липня 2019 року Олександрівської клінічної лікарні м. Києва про її звільнення за прогул без поважних причин 04 липня 2019 року;

-поновити її на посаді лікаря-офтальмолога пункту невідкладної допомоги поліклініки Олександрівської клінічної лікарні м. Києва з 04 липня 2019 року;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2019 року до дня постановлення рішення суду в сумі 5 973, 77 гр.,

-стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 20 000, 00 гр.

Посилається в позові на те, що 23 липня 2019 року нею був отриманий наказ № 274-к від 15 липня 2019 року Олександрівської клінічної лікарні м. Києва про її звільнення за прогул без поважних причин 04 липня 2019 року.

Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав.

На посаді лікаря-офтальмолога пункту невідкладної допомоги поліклініки Олександрівської клінічної лікарні м. Києва вона працює з 04 січня 1996 року з цілодобовим графіком роботи, доба через троє.

04 липня 2019 року о 09 год. 00 хв. вона приступила до виконання своїх обов`язків та проводила прийом хворих, що підтверджується записами у відповідному журналі до 16 години цього ж дня.

Приблизно о 16 год. до кабінету, в якому вона приймала пацієнтів, зайшла завідуюча пунктом невідкладної допомоги ОСОБА_3 та стала приймати пацієнтів замість неї, відсторонивши її від прийому хворих та не допускаючи її до роботи.

З приводу вказаних обставин вона намагалася звернутися до адміністрації лікарні з відповідною заявою, однак головного лікаря не виявилось на робочому місці, а секретар відмовилась приймати від неї заяву.

Вона допрацювала свою зміну до ранку 05 липня 2019 року, в той же день нею здавався звіт у стаціонарі очного відділення, де були присутні всі лікарі і заступник начальника відділення.

15 липня 2019 року вона була присутня на робочому місці, виконувала свої трудові обов`язки та в цей же день була звільнена без жодних вмотивованих підстав.

В цей день вона не була допущена до роботи, її не було запрошено ні до відділу кадрів, ні до адміністрації для надання пояснень, а також не було видано наказу про звільнення та трудову книжку.

Лише 23 липня 2019 року на її прохання їй вручили копію наказу про звільнення та трудову книжку.

Крім того, звільнення мало місце з порушенням її трудових прав.

У порушення норм трудового законодавства у неї не було відібрано пояснення з приводу відсутності на робочому місці, навпаки, її вигнали з робочого місця та склали безпідставно надуманий акт про її відмову надати такі пояснення.

Вважає, що дії адміністрації відносно неї є упередженими, а її звільнення відбулось з грубим порушенням вимог трудового законодавства.

Після звільнення з роботи вона перебувала у стресовому стані, що призвело до її моральних страждань та негативно відобразилося на її здоров`ї, їй довелося змінити спосіб життя, звертатись за правовою допомогою.

Завдану їй моральну шкоду оцінює у 20 000, 00 гр.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Зазначила, що 04 липня 2019 року у зв`язку з численними скаргами на роботу пункту невідкладної офтальмологічної допомоги, які надходили від пацієнтів, завідувачем пункту ОСОБА_3 був здійснений обхід та зафіксовано відсутність лікаря-офтальмолога ОСОБА_2 у проміжок часу з 15 год. 15 хв. до 18 год. 25 хв. на роботі без поважних причин, яка на той момент була черговим лікарем та зобов`язана була перебувати на робочому місці та безперебійно здійснювати прийом пацієнтів.

Дані обставини стали підставою для складення Акту про відсутність позивачки на роботі, що також підтверджується відсутністю записів у Журналі пункту невідкладної офтальмологічної допомоги № 9 про прийом пацієнтів позивачкою у вказаний час.

04 липня 2019 року о 18 год. 25 хв. після появи позивачки на роботі її було зобов`язано надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі без поважних причин, але остання відмовилась надавати будь-які пояснення з приводу цієї ситуації, про що був складений акт.

15 липня 2019 року наказом № 274-к на позивачку було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

В цей же день начальник відділу кадрів викликала позивачку та в присутності юрисконсульта Мосійчук О.В , завідуючої консультативною поліклінікою Королькової- Дідівської І.В. , завідуючої офтальмологічним пунктом консультативної поліклініки ОСОБА_3 оголосила зміст наказу та запропонувала отримати його під розписку, а також отримати трудову книжку.

Ознайомившись зі змістом наказу позивачка зазначила, що не буде його отримувати, а також відмовилась отримати трудову книжку.

У зв`язку з цим був складений Акт про відмову від письмового ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки.

Того ж дня на адресу позивача рекомендованим повідомленням про вручення з описом вкладення було направлено повідомлення з проханням з`явитись до відділу кадрів для отримання трудової книжки.

Згідно реєстру поштових відправлень вказане повідомлення за № 524 було отримано 19 липня 2019 року позивачкою особисто.

23 липня 2019 року позивачка ознайомилась з наказом № 274-к від 15 липня 2019 року та отримала трудову книжку.

Виходячи з цього, вважає звільнення позивачки з роботи з дотриманням вимог закону.

Вважає також, що при звільненні позивачки її права порушені не були, діями адміністрації моральна шкода їй завдана бути не могла, а тому просить відмовити в позові.

Крім того, подала заяву про застосування строків позовної давності, зазначаючи, що позивачка була звільнена з роботи 15 липня 2019 року, в цей же день була ознайомлена з наказом про звільнення та відмовилася від отримання його копії та трудової книжки.

Ці обставини були зафіксовані актом, а також на відео.

З урахуванням цього її звернення до суду 23 серпня 2019 року мало місце з порушенням строків, визначених ст.233 КЗпП України.

3-я особа в судове засіданні неодноразово не з`являлася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Про причину неявки суд до відома не ставила.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Судом встановлено, що позивачка на підставі наказу № 6 від 09 січня 1996 року була зарахована на роботу на посаду лікаря-окуліста пункту невідкладної допомоги поліклініки Київської міської клінічної лікарні з 04 січня 1996 року.

Внаслідок проведеної реорганізації та перетворення Київської міської центральної клінічної лікарні в Олександрівську клінічну лікарню м. Києва та запровадження нової організаційної структури з 01 січня 2017 року позивачка була переведена на посаду лікаря-офтальмолога консультативної поліклініки.

Згідно з графіком чергувань на липень 2019 року, затвердженим адміністрацією консультативної поліклініки, позивачка перебувала на добовому чергуванні з 09.00 год. 04 липня 2019 року.

Згідно Акту про відсутність на роботі від 04 липня 2019 року позивачка була відсутня на роботі з 15 год. 15 хв. до 18 год. 25 хв.

Відсутність позивачки на робочому місці також підтверджується Журналом реєстрації амбулаторних хворих, з якого вбачається, що останній запис про прийом хворого пацієнта нею був зроблений о 15 год. 15 хв.

Наступний запис у вказаному журналі нею був зроблений о 18 год. 25 хв.

Відповідно до складеного акту позивачка була відсутня на роботі з 15 год.15 хв. до 18 год.25 хв. і відмовилася надавати пояснення з приводу причин відсутності.

Наказом № 274-к від 15 липня 2019 року позивачка була звільнена з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин.

/ т. 1 а.с. 4-7, 13 - 14; 38, 77 - 85 /

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що позивачка 15 липня 2019 року у відділі кадрів була ознайомлена з наказом, однак відмовилася отримувати його та трудову книжку.

Дані обставини підтверджуються Актом від 15 липня 2019 року, складеним комісією у складі юрисконсульта Мосійчук О.В, завідуючої консультативною поліклінікою Корольковою-Дідівською І.В., завідуючої офтальмологічним пунктом ОСОБА_3 та начальника відділу кадрів Товарніченко Н.Є.

Дані обставини підтверджуються також відеозаписом, наданим представником відповідача до відзиву та оглянутим у судовому засіданні в присутності позивачки та її представника.

Позивачка дані обставини в судовому засіданні визнала.

Того ж дня на адресу позивачки рекомендованим повідомленням про вручення з описом вкладення було направлено повідомлення про необхідність з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки.

23 липня 2019 року позивачка отримала копію наказу № 274-к від 15 липня 2019 року та трудову книжка.

/ т.1, а.с. 53 - 54, 59, 87 /

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Правом оцінювати поважність причин неявки працівника на роботу законом наділений суд при виникненні спору.

З копії Журналу реєстрації амбулаторних хворих, оригінал якого був наданий представником позивача та оглянутий сторонами в судовому засіданні, вбачається, що після прийнятого в 15 год.15 хв. пацієнта був зроблений запис, що черговий лікар ОСОБА_2 пішла з прийому, а повернулася в 18 год. 25 хв.

/ т.1, а.с.77 - 84 /

Свідок ОСОБА_3 - завідуюча офтальмологічним пунктом, якій підпорядкована позивачка, зазначила, що 04 липня 2019 року о 15 год.15 хв. медсестра, з якою позивачка перебувала на зміні, повідомила, що позивачка залишила робоче місце та пацієнта в оглядовій, огляд якого не закінчила, а в черзі хворих під дверима назріває скандал.

Вона стала приймати хворих замість позивачки, яка повернулася через 3 години 15 хвилин, нічого не повідомивши про причини відсутності на робочому місці.

Про ці обставини вона повідомила зав. поліклінікою, оскільки таке траплялося неодноразово.

За час відсутності позивачки двоє хворих потрапили в стаціонар.

Позивачці було запропоновано дати пояснення з приводу відсутності на робочому місці, однак вона відмовилися, про що був складений акт.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що 04 липня 2019 року вона була на зміні разом з позивачкою.

Приблизно в 14 год. 35 хв. вона записувала хворих у журнал, а позивачка під час прийому пацієнта покинула робоче місце і пішла, нічого їй не сказавши.

Почекавши хвилин 30, вона зателефонувала зав. відділенням ОСОБА_3 , так як зібралася черга під дверима і люди обурювалися відсутністю лікаря.

В зв`язку з відсутністю позивачки прийом стала вести зав. відділенням.

Таким чином, з урахуванням тривалості часу відсутності позивачки на робочому місці,відмова позивачки повідомити про причини відсутності, суд вважає, що така відсутність позивачки на робочому місці мала місці без поважних причин та давала адміністрації право застосовувати дисциплінарне стягнення в вигляді звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Сторони в судовому засіданні зазначили, що позивачка не є членом профспілки.

На виконання вимог ч.9 ст.43 КЗпП України 14 січня 2020 року був направлений лист на адресу профспілкового комітету Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, яким була запитана згода на звільнення позивачки з роботи.

04 лютого 2020 року судом було отримано повідомлення голови профкому про надання згоди на звільнення позивачки за прогул від 17 січня 2020 року, а також протокол № 2 розширеного засідання ПК ППО Олександрівської клінічної лікарні м. Києва від 16 січня 2020 року.

/ т. 2, а.с. 3 - 4 /

З урахуванням викладеного вище, суд вважає звільнення позивачки з роботи з дотриманням вимог закону.

Заперечуючи вчинення прогулу позивачка зазначила, що була відсутня на робочому місці близько години приблизно з 16.00 год., оскільки її відсторонила від прийому хворих зав. відділенням ОСОБА_7 , яка стала сама приймати хворих.

Намагаючись захиститися від її свавілля, вона звернулася до адміністрації, однак головного лікаря вже не було, а секретар відмовилася приймати її заяву.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В частинах 1, 4 ст.10 ЦПК України зазначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності є основоположним компонентом концепції справедливого судового розгляду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У розумінні «справедливого балансу» кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справі «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява №17748/91 п. 38).

Посилаючись на причини своєї відсутності на робочому місці та тривалість цієї відсутності, будь-яких доказів приведеним обставинам позивачка в судовому засіданні не привела і на них не посилалася.

Клопотань перед судом про їх витребування не заявляла, будучи при цьому забезпеченою правовою допомогою.

Приведеної в Журналі прийому хворих інформації та пояснень свідків не спростувала.

В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що секретар у приймальні головного лікарня, на яку посилалася позивачка, заперечувала відвідування позивачкою 4 липня 2019 року головного лікаря, а також свою відмову приймати у неї заяву.

Де весь цей час знаходилася позивачка, невідомо.

З точки зору п.4 ст.40 КЗпП України розірвання трудових відносин з цих підстав можливе за одночасної наявності двох умов, а саме: в разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня та без поважних причин.

Відсутність позивачки на роботі більше трьох годин, як того вимагає п.4 ст.40 КЗпП України, підтверджена вище приведеними доказами.

За змістом ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний, у тому числі, визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, робоче місце позивачці було визначено,знаходилося в відділенні швидкої невідкладної офтальмологічної допомоги консультативної поліклініки,з урахуванням специфіки її роботи, та використовувалося нею протягом тривалого часу.

З урахуванням цього, специфіки роботи позивачки, яка могла виконуватися лише на робочому місці та не могла потребувати знаходження в інших підрозділах поліклініки, суд вважає відсутність позивачки на робочому місці протягом більше трьох годин саме прогулом.

Крім того, суд враховує, що справа тривалий час перебувала в стадії судового розгляду, при цьому позивачка була забезпечена правовою допомогою фахівця в галузі права, за клопотанням позивачки судом неодноразово витребовувалися документи, які, з її точки зору, мали значення для вирішення спору.

Тобто, позивачка судом була забезпечена можливістю надати докази в обгрунутування своєї позиції, з цією метою їй надавалася можливість заявити клопотання про витребування доказів та відстоювання своєї позиції при розгляді справи.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Виходячи з викладеного вище, ненадання позивачкою доказів приведеним нею у позові обставинам, суд вважає звільнення позивача з роботи з дотримання вимог закону.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Виходячи з викладеного вище, висновку суду про законність звільнення позивачки з роботи, підстави для задоволення вимог позивачки і в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 29, 40, 43, 139, 147, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 березня 2020 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва