Постанова

Іменем України

24 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 718/1330/18

провадження № 61-6332св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року у складі судді Мізюка В. М., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Одинак О. О., Кулянди М. І.,

Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки в спільній сумісній власності, встановлення частки спадкоємця у спадщині, визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 . Після смерті батька відкрилася спадщина, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами

на АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0, 0727 га для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 .

Правовстановлюючі документи на вищевказане майно були видані на ім`я його дружини ОСОБА_6 , однак вважав, що це майно є спільним майном подружжя, а тому Ѕ частка в ньому належала ОСОБА_5 і після його смерті входить до складу спадкового майна. Спадкоємцями за законом є ОСОБА_1 та його сестра ОСОБА_7 , яка відмовилася від спадщини на його користь.

Посилаючись на те, що через відсутність правовстановлюючих документів на майно, ОСОБА_1 не має можливості оформити спадкові права у нотаріальній конторі, просив суд:

- визнати житловий будинок, 1965 року побудови, загальною площею

50,3 кв. м, житловою площею 31,5 кв.м, літню кухню літера «Б», сараї літери «В», «Г», «Д», огорожу 1-3, криницю 4, земельну ділянку, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку, площею 0,0727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя;

- визнати, що частки співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спільній сумісній власності на вказане нерухоме майно становлять по 50/100 за кожним;

- визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з: житлового будинку загальною площею 50,3 кв. м., літньої кухні літера «Б», сараїв літери «В», «Г», «Д», огорожі 1-3, криниці 4; земельної ділянки, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки, площею 0,0727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами є приватною власністю

ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 майно істотно покращилося та збільшилося у своїй вартості за рахунок спільної праці і коштів подружжя, а тому суд вважав відсутніми правові підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю на підставі положень статті 25 КпШС.

Земельні ділянки не можуть бути визнані такими, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності, та відноситься до спадщини ОСОБА_5 , оскільки земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого селянського господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі за спільні кошти, а про безоплатну

приватизацію - одержану громадянином частку у земельному фонді країни.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_8

22 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, підписаною його представником ОСОБА_4 , у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, а справу на направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її справи з суду першої інстанції.

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла справа № 718/1330/18.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не звернули належної правової уваги на факт тривалого перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , під час якого неодноразово було здійснено ремонтно-будівельні роботи, реконструкції, добудови та покращення спірного житлового будинку, господарських споруд і прибудинкової території. Такі поліпшення майна, що належало на праві приватної власності ОСОБА_6 , впливають на його статус та на підставі статті 62 СК України це майно може бути визнане судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суди проігнорували той факт, що ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_6 , працював будівельником та всі зароблені кошти витрачав на потреби нової сім`ї, займався покращенням та збільшенням спільного майна не тільки грошовими коштами, але й своєю працею, матеріальної допомоги дітям від першого шлюбу не надавав.

Посилаючись на відомості технічного паспорту від 01 вересня 1997 року та свідоцтво про право власності, виданого 30 серпня 2004 року, відповідно до яких змін у господарстві не відбувалося, суди не звернули належної уваги на те, що технічна інвентаризація майна проводилася лише у 1997 році, в той час як ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 1991 року.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

18 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

При цьому посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів у справі, та законність і вмотивованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, висновки яких відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) із моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була зареєстрована та проживала в господарстві своєї бабусі ОСОБА_10 на АДРЕСА_1 .

Господарство на той час складалося із житлового будинку, 1965 року побудови, літньої кухні 1965 року побудови, сараїв 1965 року побудови, криниці, огорожі, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який знаходиться

на АДРЕСА_1 .

На підставі протоколу засідання виконавчого комітету Шипинецької сільської ради народних депутатів від 12 травня 1987 року за заявою ОСОБА_10 головою двору, який був колгоспним, було призначено її онуку ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 померла.

21 квітня 1991 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 . Після одруження її чоловік поселився проживати у вказаному господарстві.

Рішенням виконавчого комітету Шипинецької сільської ради від 13 серпня 1997 року № 32/8-в за заявою ОСОБА_6 було визнано за нею право власності на жилий будинок, який знаходиться на

АДРЕСА_1 та зобов`язано ОБТІ видати свідоцтво про право власності на вказане майно.

ОСОБА_6 на праві власності належала земельна ділянка, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться

на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 липня 2005 року серії ЯБ №198295.

ОСОБА_6 на праві власності також належала земельна ділянка, площею 0,727 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходяться на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 липня 2005 року серії ЯБ №198294.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно

від 30 серпня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності

на нерухоме майно від 30 серпня 2004 року № 4575165 ОСОБА_6 належить на праві власності житловий будинок, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., літня кухня літера «Б», сараї літери «В», «Г», «Д», огорожа 1-3, криниця 4.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 8 листопада 2016 року серії НОМЕР_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_12 є дітьми

ОСОБА_5

08 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , а ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь брата ОСОБА_1 .

Відповідно до заповіту від 22 листопада 2016 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету сільської ради Тащук І. І., ОСОБА_6 заповіла все своє майно, що буде належати на момент смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 листопада 2016 року серії НОМЕР_2 .

04 лютого 2017 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулася її племінниця ОСОБА_3 .

11 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала до Кіцманської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Постановою державного нотаріуса Беженар А. М. від 29 червня 2017 року №709/02-14 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право

на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані на АДРЕСА_1 у зв`язку тим, що ним не подано правовстановлюючі документа на спадковий житловий будинок.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня

2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України.

Стаття 22 КпШС України поширює режим спільної сумісної власності подружжя на майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Частиною першою статті 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічні положення містить стаття 57 СК України.

Частиною першою статті 25 КпШС України було визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них,

а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

На підставі статей 12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведених обставин, для застосування передбачених статтею 62 СК України чи статтею 25 КпШС України правил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували, що вартість домоволодіння істотно збільшилася з моменту реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та після проведення опоряджувальних чи ремонтних робіт під час їх перебування у шлюбі, позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував вартість спірного майна до укладання шлюбу, не надано технічного паспорту на будинок станом на 1991 рік.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що за час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільним трудовим та матеріальним затратам були здійснені невід`ємні поліпшення домоволодіння, які суттєво впливають на його ринкову вартість, оскільки батько позивача всі зароблені кошти витрачав на потреби нової сім`ї,не забезпечуючи матеріально дітей від першого шлюбу, є безпідставними, оскільки зазначені обставини перевірялись апеляційним судом і їм надана відповідна оцінка.

Оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості.

Правильним є висновок судів і про те, що спірна земельна ділянка, яка набута ОСОБА_6 внаслідок приватизації, відповідно до частини 1 статті

57 СК України є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули належної уваги на те, що технічна інвентаризація майна проводилася лише у 1997 році, в той час як ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1991 року, як такі, що спростовуються матеріалами справи, з огляду на наступне.

У справі, що переглядається, із матеріалів технічного паспорта станом

на 01 вересня 1997 року вбачається, що господарство на

АДРЕСА_1 складалося з житлового будинку літ. А-І, загальною площею 50,30 кв. м, 1965 року побудови; літньої кухні літ. Б,

1965 року побудови; сараїв літ. В, Г, 1965 року побудови; сараю літ. Д; огорожі та воріт літ. № 1-3, криниці літ. №4 .

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 30 серпня 2004 року господарство на АДРЕСА_1 складалося з житлового будинку літ. А-І, загальною площею 50,30 кв. м, 1965 року побудови; літньої кухні літ. Б, 1965 року побудови; сараїв літ. В, Г, 1965 року побудови; сараю літ. Д; огорожі та воріт літ. №1-3, криниці літ. № 4.

Відповідно до погосподарської книги № 6 на 2001-2005 роки загальна площа спірного житлового будинку станом на 2002 рік становила 48 кв. м, а станом на 2004 рік - 50,3 кв. м.

Таким чином, як до шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , так під час перебування у шлюбі, технічні характеристики господарства значно не змінилися, суттєвих змін, покращень не відбулося, а дрібні ремонтні роботи не перевищували покладеного на ОСОБА_5 обов`язку по утриманню житла в належному стані. Збільшення загальної площі житлового будинку з 48 кв. м до 50,3 кв. м, що вбачається із по господарської книги № 6 станом на 2001-2005 роки, не свідчить про суттєве та істотне збільшення майна у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, врахувавши всі обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, в тому числі і не доведено істотного збільшення спірного майна у своїй вартості.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, унаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, тому не заслуговують на увагу, оскільки всім обставинам, які викладені у позовній заяві, суди надали належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

РішенняКіцманського районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров