Справа № 288/1744/18
Провадження № 2/288/32/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Франчук Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі Відповідач) про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житлового будинку в якому вказує, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки розташованих в АДРЕСА_1 .

Відповідач самовільно вселилася в належний Позивачу будинок та проживає в ньому без реєстрації, на постійні вимоги про звільнення будинку та земельної ділянки в добровільному порядку не реагує, договір найму житла не заключає.

Син Позивача не має житла та іншого житла для сина у Позивача немає, разом з тим, Відповідач зареєстрована у м.Київ та має там у власності своє житло.

Самовільне користування Відповідачем житловим будинком створює для Позивача перешкоди в користуванні власністю і порушує її права, як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 із займаного житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задоволити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

20 липня 2020 року представник Відповідача надала до суду відзив в якому вказала, що на обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є власником будинку. Разом з тим, Відповідачу в 1974 році було виділено земельну ділянку на якій вона з чоловіком побудували будинок, а після смерті чоловіка, відповідач уклала шлюб вдруге та виїхала проживати до м.Київ, проте від свого права власності на побудований будинок вона не відмовлялась, підтримувала як власними коштами, так і працею. У 2004 році, після смерті чоловіка, Відповідач повернулась проживати до вказаного будинку, в якому до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав її син ОСОБА_5 та в якому вона продовжує проживати до даного часу. Відповідач є інвалідом ІІ групи, пересувається за допомогою палиці та потребує сторонньої допомоги. Вказаний житловий будинок, це єдине житло в якому Відповідач проживає з 2004 року та з вказаного часу постійно підтримує у належному стані будинок та прибудинкову територію, обробляє земельну ділянку, сплачує комунальні платежі, тобто має постійний тісний зв`язок з даним житлом, від якого не відмовляється. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову. /а.с.116-119/

28 липня 2020 року від Позивача надійшла відповідь на відзив в якому він вказує, що Відповідач самовільно вселилась до будинку, тобто без законного дозволу власника житлового будинку та самовільно користується будинком та земельною ділянкою. ОСОБА_3 мала у власності житло, проте з власної волі його відчужила. Крім того, після смерті батьків Відповідача, вона отримала в порядку спадкування житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2 та продала його. Відповідач мала у власності житло в місті Києві, в якому проживала тривалий час (з 1984 року по травень 2018 року, тобто 34 роки) разом зі соєю дочкою ОСОБА_6 та внуками. Позивач зазначає, що задоволення позову та виселення Відповідача з будинку не буде втручанням у приватну сферу ОСОБА_3 та порушенням її прав на повагу до житла, а тому просить задоволити заявлені нею позовні вимоги. /а.с.151-154/

Суд, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 липня 2018 року, на підставі: - свідоцтва про розірвання шлюбу; - витягу з погосподарської книги; - довідки КП «Бердичівське МБТІ»; - рішення Почуйківської сільської ради, є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 липня 2018 року. /а.с.8/

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ-04-19-000022, виданого 18 жовтня 1993 року, ОСОБА_7 на підставі рішення Почуйківської сільської ради передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.45 га на території с.Почуйки Почуйківської сільської ради, землю передано для ведення особистого підсобного господарства, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22. /а.с.9/

В довідці виданій ОСББ «Мій дім» зазначено, що на підставі договору купівлі продажу від 08 липня 1999 року, квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_8 та ОСОБА_3 . 31 січня 2009 року, згідно договору дарування 1/4 частка даної квартири подарована ОСОБА_9 . З 2000 року по травень 2018 року ОСОБА_10 проживав за адресою АДРЕСА_4 . /а.с.10/

29 листопада 2018 року за вих. № 81/02-20-П, Квітневою сільською радою видано довідку про те, що ОСОБА_3 в даний час проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 . /а.с.11/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 27 січня 2020 року в цивільній справі № 288/209/19, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: архівний сектор Попільнянської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, скасування рішення про розмежування земельної ділянки, скасування запису про проведення держаної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним витягу з погосподарської книги, скасування запису про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок. /а.с.63-74, 76-79, 121-128/

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року, відкрито касаційне провадження в цивільній справі № 288/209/19. /а.с.129-131/

Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , були ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . /а.с.132, 133/

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , 05 жовтня 1985 року було укладено шлюб між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після укладення шлюбу прізвище дружини змінилося на ОСОБА_13 . /а.с.134/

Згідно Виписки з рішення засідання виконавчого комітету Почуйківської сільської ради депутатів трудящих № 5 від 09 березня 1974 року, заслухавши та обговоривши заяву ОСОБА_12 про забудову власного жилого будинку, виконком сільської Ради депутатів трудящих вирішив дозволити ОСОБА_12 забудову власного будинку на виділеній площі правлінням колгоспу «ім.Петрівського» с.Почуйки. /а.с.135/

Як вбачається з довідок виконавчого комітету Почуйківської сільської ради від 25 серпня 1999 року:

- № С/164 про те, що згідно з записами в погосподарській книзі № 2 особовий рахунок № НОМЕР_4 за 1974-1976 роки за сім`єю в складі: - ОСОБА_11 , голова сім`ї; - ОСОБА_12 , дружина; - ОСОБА_5 , син; - ОСОБА_14 , дочка, значиться жилий будинок 1974 року забудови. /а.с.136/

- № С/165 про те, що згідно з записом в погосподарській книзі № 2, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 1977-1979 роки за сім`єю в складі: - ОСОБА_11 , голова сім`ї; - ОСОБА_12 , дружина; - ОСОБА_5 , син; - ОСОБА_14 , дочка, значиться жилий будинок 1974 року забудови та хлів. /а.с.137/

- № С/166 про те, що в погосподарській книзі за № 2, особовий рахунок № НОМЕР_6 зв НОМЕР_7 роки значиться за сім`єю ОСОБА_11 (4 чоловіки) жилий будинок, хлів. /а.с.138/

11 травня 2018 року за вих. № С-296/02-39-П Квітневою сільською радою видано довідку про те, що ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 постійно проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . За вищевказаною адресою разом з ОСОБА_11 зареєстровані та проживали: дружина померлого ОСОБА_12 , син ОСОБА_5 , донька ОСОБА_14 . /а.с.139/

Відповідно до договору дарування частини квартири від 31 січня 2009 року, Дарувальник ОСОБА_3 подарувала, а Обдаровуваний ОСОБА_9 прийняв у дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 . /а.с.141/

Відповідно до договору дарування частини квартири від 05 грудня 2009 року, Дарувальник ОСОБА_3 подарувала, а Обдаровуваний ОСОБА_9 прийняв у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . /а.с.140/

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 вересня 2020 року, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо наявності нерухомого майна у ОСОБА_3 . /а.с.162/

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні дала покази про те, що вона живе в с.Почуйки з 1995 року та по сусідству з нею проживає ОСОБА_3 , якій вона допомагає по господарству. ОСОБА_16 утримує будинок, проводить поточні ремонти, обробляє присадибну земельну ділянку. До неї з м.Києва приїжджає її дочка ОСОБА_17 з дітьми та допомагає їй також по господарству. Вона самовільно не вселилась в даний будинок, до 2017 року вона в ньому проживала разом з сином ОСОБА_18 , після смерті якого залишалася проживати в будинку сама. ОСОБА_19 не приїжджає до будинку, а була лише на похоронах ОСОБА_18 . Вона не бачила, щоб ОСОБА_20 щось робила біля даного будинку. За життя ОСОБА_18 , до нього часто приїжджав його син ОСОБА_21 .

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні дала покази про те, що вона живе через дві хати від будинку в якому проживає ОСОБА_3 . Більше 20 років назад ОСОБА_19 розлучилась з ОСОБА_18 сином ОСОБА_3 та вона, як мати, переїхала в село до нього. Проживала з ним до його смерті в 2017 році, а потім залишилась проживати сама. ОСОБА_3 підтримує будинок, проводить поточний ремонт та обробляє земельну ділянку. До неї з м.Києва приїжджає її дочка ОСОБА_17 з сім`єю та допомагає їй по господарству.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення Відповідача із займаного нею житлового будинку, з тих підстав, що Відповідач самовільно вселилася в належний Позивачу будинок, проживає в ньому без реєстрації, оскільки користування Відповідачем житловим будинком створює для Позивача перешкоди в користуванні власністю і порушує її права, як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Пунктом 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Судом встановлено, що Відповідач проживає у вказаному будинку без реєстрації, а зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , разом з тим, вказану квартиру (1/2 та 1/4 частки) нею було відчужено у 2009 році та іншого нерухомого майна належного їй на праві власності не має.

Позивач проживає в с.Кам`янка Попільнянського району, Житомирської області та набула право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 27 липня 2018 року. Відповідач є матір`ю покійного чоловіка ОСОБА_23 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та у вказаному будинку Відповідач проживала зі своєю родиною до 1984 року, проте в подальшому виїхала в м.Київ. В 2004 році Відповідач повернулась проживати у вказаний будинок та між нею і Позивачем існував спір щодо правомірності набуття Позивачем права власності на даний будинок (справа № 288/209/19 ухвалою від 18 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі). Проживаючи у спірному житловому будинку, Відповідач сплачує комунальні послуги, здійснює поточний ремонт та обробляє земельну ділянку.

Згідно статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення Відповідача, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановлені судом обставини вказують на те, що Позивач на момент набуття права власності на житловий будинок була обізнана про те, що в даному будинку проживає мати її покійного бувшого чоловіка Відповідач по справі, яка в силу передуюючим факту набуття Позивачем права власності обставинам, була впевнена в тому, що даний будинок є її власністю. Проживаючи в житловому будинку, Відповідач вважала, що він належить їй на законних підставах, підтвердженням чого є її звернення до суду з позовом до Позивача, щодо правомірності набуття нею права власності на майно, тобто враховуючи обставини, які склалися між сторонами, Відповідач вважала даний житловий будинок своїм житлом, оскільки тривалий час в ньому проживала, незалежно від правового режиму - відсутності реєстрації та правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач проживає в іншому населеному пункті, тобто не використовує житловий будинок в якому проживає Відповідач для свого проживання, даний житловий будинок вона отримала не на підставі оплатного правочину та зареєструвавши право власності на вказану нерухомість могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Крім того Відповідач не має іншого житла, а тому право Позивача на дане майно не може бути захищено, шляхом виселення Відповідача.

Разом з тим, Позивач звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення Відповідача, також не довела належними доказами факт порушення її прав щодо користування будинком та наявності об`єктивних перешкод у здійсненні нею прав власника.

Частиною першою статті 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність існування порушень з боку Відповідача прав Позивача, які підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 41, 47 Конституції України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; статтею 116 ЖК УРСР; статтями 15, 16, 319, 383, 391 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 82, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житлового будинку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник