Дата документу 16.03.2020 Справа № 331/2065/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/2065/19Головуючий у 1-й інстанції Круглікова А.В.
Пр. № 22-ц/807/321/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Банк поштою (а.с. 35) звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 4-6), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року станом на 03.04.2019 року у розмірі 127721,17 грн., яка складається з: яка складається з: 5205,41 грн. заборгованості за кредитом та 122515,76 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 13.12.2013 р. по 01.08.2018 р., від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1921,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Скользнєву Н.Г. (а.с. 1).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2019 року (а.с. 52) передано цю справу на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Круглікову А.В. (а.с. 57).

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2019 року (а.с. 58) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року (а.с. 120-123) у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 127-140) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 144).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 29 листопада 2019 року (а.с.145).

Банк подав апеляційному суду письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України (а.с. 149-151).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.237).

Відповідач через свого представника подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с.160-161).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: - залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), - скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалити нове рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення… частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 266, 268, 273 ЦПК України та виходив із такого.

Судом встановлено, що 13.12.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Зміст вказаної вище анкети-заяви свідчить про відсутність підпису ОСОБА_1 в розділі, де остання ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку виявила бажання оформити на своє ім`я відповідну платіжну карту із встановленням бажаного кредитного ліміту.

Разом з тим, як вказує позивач у своїй позовній заяві, Банк відкрив Позичальнику картрахунок та встановив кредитний ліміт в сумі 5000,00 грн.

Факт надання кредитного ліміту у вказаній вище сумі не заперечувався представником відповідача в ході розгляду цієї справи.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256.

Також, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за отриманим кредитом, станом на 03.04.2019 року, становить 5205,41 грн. основного боргу за тілом кредиту та 122515,76 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Розглянувши вимоги Банку у цій справі про стягнення наведеної вище заборгованості, суд першої інстанції виходив з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як встановлено судом, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, та, яка підписана 13.12.2013 р. ОСОБА_1 , не місить визначення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції відхилив посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині узгодження сторонами розміру відсотків за користування кредитними коштами на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256, оскільки останні не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13 грудня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 травня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін щодо розміру сплати відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, які не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 13 грудня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Наведена вище правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами відсутні. А тому, у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача 122515,76 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 13.12.2031 р. по 01.08.2018 р. судом відмовляється.

Також, у зв`язку з відмовою через недоведеність у задоволенні заявлених вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції відмовив у зв`язку з безпідставністю, у задоволенні заяви відповідача від 27.08.2019 р. про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин в частині стягнення процентів за користування кредитом.

При цьому, розглянувши вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення основного боргу за тілом кредиту, судом першої інстанції враховано, що представник відповідача не заперечував проти факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 5000,00 грн. на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.12.2013 р.

В той же час, представник відповідача в ході розгляду цієї справи просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як свідчить розрахунок заборгованості, ОСОБА_1 останній раз здійснила погашення заборгованості за наданим кредитом - 07.02.2015 року в сумі 90,19 грн. Аналогічні дані також містяться і в виписці по рахунку за період з 01.12.2013 р. по 29.07.2019 р., яка додана позивачем до матеріалів цієї справи (а.с. 81-88).

Отже, початок перебігу строку позовної давності для погашення заборгованості за кредитом настав з 07.02.2015 року. В той же час, матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з позовом до суду 10.05.2019 року, тобто поза межами 3-річного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання поважними причини пропущення строків позовної давності у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за кредитом в розмірі 5205,41 грн. у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1921,00 грн. покладається судом на позивача.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підставі наявних у цій справі вищезазначених доказів сторін та з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, Банк безпідставно нарахував відповідачу та просив у цій справі у своєму позові стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 13.12.2013 року станом на 03.04.2019 року у вигляді 122515,76 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 13.12.2013 р. по 01.08.2018 р.

Оскільки, відповідач через свого представника у суді першої інстанції у цій справі наявність договору приєднання сторін не визнала (відзив а.с. 64-66).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченим ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку, є: довідка Банку про строк дії картки відповідача до 01/16 (а.с. 134) та виписка по рахунку відповідача (а.с.130133).

Проте, при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи, останні не впливають на правильність вирішення цієї справи судом.

Разом із тим, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останньої з Умовами та правилами надання послуг Банком (із зазначенням відсоткової ставки процентів, порядку нарахування останніх тощо).

Проте, помилковими є висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що при вищевикладених обставинах тіло кредиту у сумі 5205,41 грн. не може бути стягнуто з відповідача на користь Банку за рішенням суду у цій справі, оскільки сплив строк позовної давності, який у тому числі просила застосувати відповідач у цій справі (а.с.116-117).

Відповідачем та її представником цей розмір тіла кредиту у цій справі належними допустимими доказами не спростований.

Суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог Банку у цій частині не звернув належної уваги у цій справі на те, що позовна давність до цих вимог Банку не може бути застосована взагалі.

Оскільки, за змістом правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України: «враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Відповідач та її представник не надали суду у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів того, що фактично отримані відповідачем у Банку кошти у вигляді тіла кредиту у сумі 5205,41 грн. були повернуті відповідачем на користь Банку у добровільному порядку станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції чи станом на час її перегляду апеляційним судом.

В іншій частині доводи апеляційної скарги Банку дублюють доводи позовної заяви Банку у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку до відповідача про стягнення 5205,41 грн. заборгованості за тілом кредиту та пропорційно до цієї суми розміру судового збору слід скасувати; ухвалити у цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги Банку задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 5205,41 грн. тіла кредиту; в іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 195,73 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком за подачу позову до суду першої інстанції, у розмірі 1921,00 грн. (а.с. 2) + судовий збір, сплачений Банком при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду, у розмірі 2881,50 грн. а.с. 135) = 4802,50 грн. * сума задоволених позовних вимог банку на суму 5205,41 грн./сума заявлених позовних вимог банку на суму 127721,17 грн.).

Керуючись ст.ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374- 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку до відповідача про стягнення 5205,41 грн. заборгованості за тілом кредиту та пропорційно до цієї суми розміру судового збору скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги Банку задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () 5205,41 грн. тіла кредиту.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 195,73 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 16.03.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.