ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1389/20 Справа № 202/5483/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюпершого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Управління державного архіктерно-будівельного контролю Дніпровської міської ради

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 29 квітня 2016 року між ними було укладено договір про дольову участь у будівництві (надалі договір) об`єкту нерухомого майна, а саме: переобладнання квартири АДРЕСА_1 в нежитлове приміщення, з отриманням у власність 1/2 частини вказаного приміщення.

За умовами пункту 1.3 договору, попередня вартість переобладнання квартири складає 400 000,00 грн.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що розрахунок здійснюється у два етапи, а саме: перший етап на протязі 10 календарних днів з моменту укладення даного договору позивач сплачує 20 процентів від суми вказаної у пункті 1.3 договору; другий етап на протязі 5 календарних днів, з моменту письмового оповіщення ОСОБА_2 про готовність об`єкту сплачує 80 процентів.

Отже, за умовами даного договору передбачений плановий строк закінчення переобладнання та оформлення всіх необхідних документів на об`єкт нерухомого майна 01 липня 2016 року, а протягом 10 днів після оформлення документів на переобладнаний об`єкт нерухомого майна, ОСОБА_2 зобов`язався передати йому у власність 1/2 частину приміщення пункту 1.5 договору, але до теперішнього часу жодних усних або письмових оповіщень про готовність об`єкту нерухомого майна не надходило. Більш того, даний об`єкт вже давно було переобладнано і ОСОБА_2 збирається його продати іншій особі, не маючи жодних правових підстав на відчуження даного об`єкту, оскільки частина даного об`єкту, є його власністю.

На підставі вищезазначеного, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 виконати умови пункту 1.5 договору про дольову участь у будівництві від 29 квітня 2016 року, шляхом передачі йому у власність 1/2 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, посилаючись на те, що 28 квітня 2016 року він придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

29 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір про дольову участь у будівництві, але останній умови договору не виконав, оскільки не перерахував грошові кошти на переобладнання квартири, тому договір про дольову участь в будівництві втратив чинність.

Враховуючи той факт, що всі переобладнання квартири зроблено за власні кошти, просив визнати за ним права власності на нежитлове приміщення №7 загальною площею 245,8 кв.м., ганок, розташований в житловому будинку літ.Б-2 за адресою: АДРЕСА_2 без додаткових актів введення в експлуатацію.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення №7 загальною площею 245,8 кв.м., ганок, які розташовані в житловому будинку літ. Б-2, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , без сдачі в експлуатацію та складання додаткових актів введення в експлуатацію - декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Визнане право власності за ОСОБА_2 підлягає обов`язковій реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що позивачем за зустрічним позовом всі умови договору про пайову участь у будівництві були виконані, при цьому переобладнання нерухомого майна проведено за його власні кошти, тому наявні правові підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив заочне рішення скасувати в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судовим рішенням порушено інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради, а також органу, уповноваженого здійснювати архітектурно-будівельний контроль у сфері правовідносин, які виникають у звязку зі створенням, реконструкцією, переобладнанням обєктів будівництва - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, що полягає у безпідставному втручанні в його дискреційні повноваження, фактично усуненні від виконання контрольних та дозвільних функцій, що підриває його авторитет, порушує встановлений у ст. 19 Конституції України принцип належного урядування. Переведення жилих приміщень у нежилі може здійснюватися лише за згодою органу місцевого самоврядування, вираженою у відповідному рішенні.

Крім того, спірна квартира розташована у багатоквартирному громадському житловому будинку комунальної власності, що згідно переліку об`єктів права комунальної власності міста Дніпра перебуває на балансі Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого (Соборного) району (), проте Дніпровською міською радою не приймалося рішення про зміну правового статусу даної квартири з житлового на нежитлове приміщення.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення, фактично перебрав на себе повноваження міської ради, усунувши її від виконання своїх дозвільно-розпорядницьких функцій як органу місцевого самоврядування та власника будинку.

Таким чином, оскаржуваним рішенням суду порушено права Дніпровської міської ради на управління на власний розсуд житловим фондом, зміну правового статусу житлових приміщень (квартир), усунення міської ради та її виконавчих органів на виконання своїх управлінських функцій.

При цьому Дніпровська міська рада та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, як особи, уповноважені державою на вчинення відповідних дій владного та дозвільно-розпорядницького характеру щодо спірного нерухомого майна, не були залучені до участі у справі, що позбавило їх можливості своєчасно оскаржити рішення суду з метою захисту інтересів держави.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Учасники провадження правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2016 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

29 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про дольову участь у будівництві (надалі договір) об`єкту нерухомого майна, а саме: переобладнання квартири АДРЕСА_1 в нежитлове приміщення, з отриманням у власність 1/2 частини вказаного приміщення.

За умовами укладеного договору, зокрема пункту 1.3 договору, попередня вартість переобладнання квартири складає 400 000,00 грн.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що розрахунок за договором здійснюється у два етапи, а саме: перший етап на протязі 10 календарних днів з моменту укладення даного договору позивач сплачує 20 процентів від суми вказаної у пункті 1.3 договору; другий етап на протязі 5 календарних днів, з моменту письмового оповіщення ОСОБА_2 про готовність об`єкту сплачує 80 процентів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 здійснив за свій рахунок переобладнання об`єкту нерухомого майна, зокрема, провів реконструкцію квартири з будівництвом другого поверху, та зміною статусу в нежитлове примішення, що є підставою для визнання за ним права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Проте із такими висновками суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом наведених норм закону, ст.ст. 181, 182, ч.2 ст. 331, ч. 7 ст. 376 ЦК України, інших норм законодавства, що регулюють виникнення права власності на нерухомість, будівля, про яку йдеться в справі, є нерухомим майном, підлягає введенню в експлуатацію, можливість державної реєстрації майна та виникнення права власності на нерухоме майно пов`язується, зокрема, з дотриманням будівельних норм і правил і, відповідно, з прийняттям нерухомого майна до експлуатації.

Однак, судом при ухвалені оскаржуваного рішення не застосовано положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, положення ч.ч. 2,3 ст. 331, ст. 375, 376 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що свідчить про незаконність постановленого рішення та наявність підстав для його скасування.

Як визначає ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 1. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно - будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Як свідчать матеріали справи, в результаті проведеної реконструкції нерухомого майна, з квартири, загальною площею 46,9 кв.м було збудовано двоповерхове приміщення зі сходами, двома санвузлами та господарськими приміщеннями, загальною площею 245,8 кв.м, та ганок до нього.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що спірне нерухоме майно було переобладнано згідно декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також докази про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, відсутні правові підстави вважати вказане нерухоме майно новоствореним та визнавати право власності за ОСОБА_2 до ведення його в експлуатацію.

Таким чином, судом першої інстанції не було дотримано вимоги статей ч. 2 ст. 331, ст.ст. 375, 376 ЦК України.

Звернення до суду на захист порушеного (невизнаного, оспореного) права (ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову і вирішення справи судом першої інстанції, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи м судом) із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Належними співвідповідачами у справах даної категорії залучаються відповідні органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення питань щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, здійснення архітектурно-будівельного контролю (Дніпровська міська рада та Державна архітектурно-будівельна інспекція у Дніпропетровській області, всупереч процесуальному закону не були залучені до участі у справі).

За приписами ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

В порядку ст. 51 ЦПК України відповідне клопотання у суді першої інстанції про залучення до участі у справі належних співвідповідачів, позивачі не подавали.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду з відповідним позовом до належних відповідачів.

У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, колегія суддів не дає правової оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

З урахуванням вищезазначеного, та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, а заочне рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 537 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Управління державного архіктерно-будівельного контролю Дніпровської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2 537 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида