Ухвала

Іменем України

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 766/2078/19

провадження № 61-13034ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: встановити факт постійного проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що з 2000 року вона працює в Акціонерному товаристві «Херсонобленерго», в якому познайомилася з ОСОБА_4 . З січня 2008 року вони стали спільно проживати однією сім`єю як чоловік і дружина за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали продукти харчування і побуту, робили ремонти, відпочивали разом, що підтверджується письмовими доказами і показаннями свідків. Разом з ними проживала її донька - ОСОБА_5 , яка 28 серпня 2015 року змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 ». 15 травня 2013 року вона з ОСОБА_4 придбали за спільні кошти будинок АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 подав до органів архітектурно-будівельного контролю декларацію про початок виконання будівельних робіт з приводу реконструкції зазначеного будинку. 19 червня 2018 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема з будинку АДРЕСА_2 . Окрім неї, спадкоємцями ОСОБА_4 також є його мати - ОСОБА_2 та донька від першого шлюбу - ОСОБА_7 . Спірний будинок є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 , оскільки його було придбано під час їх сумісного проживання та за спільні кошти.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року позов задоволено. Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні достовірно встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01 січня 2008 року по 19 червня 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, виконання взаємних прав та обов`язків. Встановлені обставини справи та підстави, на які позивач посилалася в позові, є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення Сімейного кодексу України (далі - СК України) про спільність сумісної власності подружжя. Житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , тому останній належить 1/2 частина зазначеного майна.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, ґрунтуючись на припущеннях, помилково вважав доведеними обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги. Підстави вважати, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , у місцевого суду були відсутні. ОСОБА_1 не надала доказів наявності грошових коштів та їх вкладення в купівлю спірного будинку. Згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 в періоди з січня 2009 року по 18 жовтень 2010 року та з 20 січня 2011 року по 10 січня 2014 року вона не працювала. Допитані судом свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили факт проживання позивача і ОСОБА_4 разом до реєстрації шлюбу, але сама ця обставина не є достатньою для визнання набутого в цей період майна їх спільною сумісною власністю без встановлення джерел придбання такого майна.

05 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Веріковська Т. А. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки показання всіх допитаних в судовому засіданні місцевого суду свідків зі сторони позивача узгоджуються з наявними у справі письмовими доказами, яким суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, дав належну правову оцінку. Показання цих свідків не були спростовані відповідачами, а тому є достовірними та правдивими. Крім того, апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15.

Зі змісту наведених доводів касаційної скарги вбачається, що скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 як на підтвердження факту спільного проживання її та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрацією шлюбу посилалася лише на показання свідків, які підтримували з нею дружні стосунки. При цьому місцевий суд не дав належної оцінки показанням цих свідків, які з достовірністю не підтвердили факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрацією шлюбу, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету саме з 01 січня 2008 року.

В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, а також - правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц, від 20 грудня 2019 року у справі № 761/3086/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 405/3904/17, а саме: За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, на яку посилається заявник, викладено правовий висновок про те, що Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Висновки апеляційного суду не суперечать вказаному правовому висновку, оскільки апеляційний суд відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю у зв`язку з її недоведеністю.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою апеляційним судом наявних у справі доказів, зокрема показань свідків зі сторони позивача, які, на думку заявника, підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрацією шлюбу. Такі доводи не свідчать про наявність підстав для перегляду справи в касаційному порядку.

Крім того, у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову у встановленні факту проживання однією сім`єю, Верховний Суд вказав, що лише показаннями свідків, за відсутності інших доказів, не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Як зазначено вище, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, були застосовані апеляційним судом, який зробив посилання на цю постанову в оскаржуваному судовому рішенні, тому доводи заявника про їх неврахування є безпідставними.

Що стосується посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, то у вказаній справі апеляційний суд також відмовив у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Висновок, викладений Верховним Судом у вказаній постанові, на який посилається заявник у касаційній скарзі, а саме: Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності, узгоджується з вищенаведеними судовими рішеннями Верховного Суду, які апеляційний суд в цій справі врахував.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув справу відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов