Дата документу 18.09.2020
Справа № 501/2592/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за кредитним договором,

та зустрічного позову ОСОБА_1

до

відповідача: Акціонерного товариства «СБЕРБАНК»

предмет та підстави позову: про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору

учасники справи:

представник позивача Бондар О.Б. ,

представник ОСОБА_3 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник публічного акціонерного товариство «СБЕРБАНК» 22.11.2017 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №164#7 від 27.09.2013 року в розмірі 335 984,90 гривень, з яких:

- 64467,32 гривень - заборгованості за кредитом;

- 69 417,72 гривень - процентів за користування кредитом;

- 127 387,14 гривень - пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом;

- 74712,45 гривень - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Також, представник позивача в позові просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Позов мотивований тим, що 27.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №164#7 (далі - Договір), відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти у розмірі 71 700,00 грн. на цілі зазначені у пункті 1.3 цього Договору, а позичальник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначеннм, виконати інші умови Кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком. Кінцевий термін повернення кредиту - 26.09.2018 року, що передбачено п.8.1 Договору

Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитом складає 33 відсотків річних.

Пунктом 6.9 Кредитного договору, відповідач погодив, що у випадку порушення Позичальником своїх зобов`язань, діюча процента ставка за користування кредитом встановлюється в новому розмірі збільшеному на 2 процентних пунктів.

Відповідач порушив умови п.2.5 Кредитного договору щодо обов`язкового страхування від нещасного випадку № від 27.09.2013 року, відповідно до якого перший період страхування сплив 26.09.2014 року та не був поновлений. У зв`язку з порушенням даного зобов`язанні почала діяти процента ставка за кредитом у розмірі 35% річних.

Представник позивача зазначає в позові, що відповідно до п.8.3 Кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення певної суми заборгованості за цим Договором і т.і.

Пунктом 8.4 кредитного договору передбачено, що у разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим Договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника.

Оскільки відповідач несвоєчасно здійснював погашення кредиту, утворилась заборгованість по сплаті кредиту, банк неодноразово звертався з проханням до позичальника сплатити заборгованість по основому боргу та нарахованих процентах відповідно до умов договору, про що на адресу відповідача направлено повідомлення вимогу за вих.1435/3/28-3 від 10.02.2017 року.

Згідно розрахунків, наданих банком, станом на 07.11.2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 335 984,90 гривень, з яких:

- 64467,32 гривень - заборгованості за кредитом;

- 69 417,72 гривень - процентів за користування кредитом, яка нараховувалась відповідно до п.1.2 Кредитного договору;

- 127 387,14 гривень - пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору;

- 74712,45 гривень - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору.

Відповідно до п.11.6 Кредитного договору за будь-якими позовними вимогами встановлена позовна давність тривалістю три роки.

На підставі викладеного, представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_1 10.09.2018 надала до суду зустрічний позов до Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору (а.с.85-96 т.1), згідно якого просить суд:

- визнати порушеними її права, як фізичної особи, споживача фінансових послуг банку при укладенні Кредитного договору №164#7 від 27.09.2013, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»;

- визнати недійсним Кредитний договір №164#7 від 27.09.2013, укладеного між нею (позивачкою) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк».

Позов мотивований тим, що банком при укладенні договору було порушено принцип добросовісності, положення статтей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону україни «Про захист прав споживачів» (умови договору є несправедливими, існує дисбаланс прав та обов`язків на шкоду її, споживача, відсутня істотна умова договору - сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту, фактична відсоткова ставка розрахована невірно, що значно здорожує вартість кредиту, тощо.

Представник Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» 17.03.2020 надав до суду заяву про застосування строків позовної давності у справі (а.с.55-56 т.2), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Сбербанк» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору. Дана заява мотивована тим, що 27.09.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, умови оспорюваного договору стали відомі позивачу у 2013 році в результаті його укладення, договір підписано позичальником, що свідчить про те, що їй були відомі та зрозумілі всі умови і позивач належним чином виконувала його до 2015 року.

Позивач звернулась до суду із зустрічним позовом зі спливом 6 років з моменту виникнення права на звернення до суду, позивач мала право на звернення до суду з 27.09.2013 року та не наводить жодної причини, що обґрунтовують поважність пропуску строку.

Представник Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» 27.03.2020 надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.61-63 т.2), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Сбербанк» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 22.11.2017 справа розподілена для розгляду судді ОСОБА_4 (а.с.33 т.1).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_4 від 04.12.2017 року відкрито провадження у справі (а.с.37 т.1).

У зв`язку із відстороненням судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_4 від здійснення правосуддя, відповідно до наказу голови суду №21-ос від 03.08.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судових справ (а.с.29 т.1).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 15.08.2018 року, справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.28 т.1)

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 15.08.2018 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу (а.с.80-81).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18.10.2018 у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засіданні в режимі відео конференції відмовлено (а.с.128-129 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.12.2018 зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.175-176 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.12.2018 призначено судову експертизу (а.с.177-180 т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.11.2019 ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 13.12.2018 про призначення судової експертизи скасовано, відмовлено представнику ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експртизи (а.с.10-16 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.12.2019 відновлено провадження у справі (а.с.20-21 т.2).

Ухвалами Іллічівського міського суду Одеської області від 20.02.2020, 16.03.2020, 29.04.2020, 18.06.2020, 06.07.2020 призначено судове засідання в режимі відеоконференції (а.с.37-38, 52, 76-77, 115, 130-131 т.2).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15.06.2020 відмовлено представнку відповідача ОСОБА_1 у призначенні судової економічної експртизи у справі (а.с.110-112 т.2).

Артинова 02.07.2020 надала до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.121-125 т.2), просить суд відмовити в задоволення позовний вимог первісного позову, посилаючись на те, що 27.10.2014 року почався перебіг строку позовної давності, а позивач звернувся до суду 14.11.2017 року з вимогами про дострокове повернення кредиту, стягнення відсотків за користування та пені, позовні вимоги пред`явлено по спливу трьох років.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №164#7 (далі - Договір), відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти у розмірі 71 700,00 грн. на цілі зазначені у пункті 1.3 цього Договору, а позичальник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначеннм, виконати інші умови Кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком. Кінцевий термін повернення кредиту - 26.09.2018 року, що передбачено п.8.1 Договору (а.с.10-14 т.1).

Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитом складає 33 відсотків річних.

Пунктом 6.9 Кредитного договору, відповідач погодив, що у випадку порушення Позичальником своїх зобов`язань, діюча процента ставка за користування кредитом встановлюється в новому розмірі збільшеному на 2 процентних пунктів.

Відповідач порушив умови п.2.5 Кредитного договору щодо обов`язкового страхування від нещасного випадку № від 27.09.2013 року, відповідно до якого перший перод страхування сплив 26.09.2014 року та не був поновлений (а.с.23-26 т.1).

У зв`язку з порушенням даного зобов`язанні почала діяти процента ставка за кредитом у розмірі 35% річних.

Відповідно до п.8.3 Кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення певної суми заборгованості за цим Договором.

Пунктом 8.4 кредитного договору передбачено, що у разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим Договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника.

Оскільки відповідач несвоєчасно здійснював погашення кредиту, утворилась заборгованість по сплаті кредиту, банк звертався з проханням до позичальника сплатити заборгованість по основому боргу та нарахованих процентах відповідно до умов договору, про що на адресу відповідача направлено повідомлення вимога за вих.1435/3/28-3 від 10.02.2017 року (а.с.21 т.1).

Згідно розрахунків, наданих банком, станом на 07.11.2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 335 984,90 гривень (а.с.4-5 т.1), з яких:

- 64467,32 гривень - заборгованості за кредитом;

- 69 417,72 гривень - процентів за користування кредитом, яка нараховувалась відповідно до п.1.2 Кредитного договору;

- 127 387,14 гривень - пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору;

- 74712,45 гривень - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору.

Відповідно до п.11.6 Кредитного договору за будь-якими позовними вимогами встановлена позовна давність тривалістю три роки.

ІV. Оцінка Суду.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до п.8.3 Кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення певної суми заборгованості за цим Договором.

У разі якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника (пункти 8.4 кредитного договору).

Оскільки відповідач несвоєчасно здійснював погашення кредиту, утворилась заборгованість по сплаті кредиту, банк неодноразово звертався з проханням до позичальника сплатити заборгованість по основому боргу та нарахованих процентах відповідно до умов договору, про що на адресу відповідача направлено повідомлення вимога за вих.1435/3/28-3 від 10.02.2017 року (а.с.21 т.1).

10.02.2017 року на адресу позичальника була направлена вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, які передбачені договором (а.с.21 т.1). Зазначена вимога вручена ОСОБА_1 15.02.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.22).

Отже, зверненням 15.02.2017 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

З урахуванням вказаних вимог закону та обставин справи, суд дійшов до висновку щодо задоволення позову в частині стягнення основних сум заборгованості за тілом кредиту, а також процентів за користування кредитом за період з 28.10.2014 року до 15.02.2017 року, тобто до пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, якою змінено строк дії кредитних договорів.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що загальна заборгованість ОСОБА_1 за період з 28.10.2014 року до 15.02.2017 року складається з 294 894,48 гривень, з яких:

- 64467,32 гривень - заборгованості за кредитом;

- 55315,50 гривень - процентів за користування кредитом;

- 103921,32 гривень (128,94 - сума нарахованої пені в день х 806 - кількість днів прострочки) - пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору ;

- 71190,34 гривень - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом, яка нарахована відповідно до п.10.1 Договору.

При цьому, суд не може погодитися з доводами відповідача ОСОБА_1 та її представника, зазначеними в їхній заяві про застосування строків позовної давності з огляду на наступне.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 11.6 кредитного договору передбачено, що за будь-якими вимогами сторін, що випливають за цими договорами, позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (а.с.12 т.1).

Тобто позовна давність, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (пені) та інших штрафних санкцій, за домовленістю між сторонами збільшена до трьох років.

Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору з наступних підстав.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову природу та фактичні підстави позовних вимог.

Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилась з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту в національній валюті України, в подальшому погашала кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Доводи зустрічного позову ОСОБА_1 про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки під час розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

У разі ненадання інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Також, у зустрічному позові ОСОБА_1 посилається на те, що:

- п.5.1 Договору порушує низку законодавчих актів та є несправедливою умовою договору;

- визначений у п.6.9 Договору розмір підвищеної процентної ставки - 24% річних перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам.

Щодо недійсності вказаних пунктів кредитного договору слід визначити початок перебігу строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 27.09.2013 року, суд виходить з того, що саме з цього дня позивач могла дізнатися про порушення її прав, а отже нею пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки ОСОБА_1 обрала способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним в цілому з підстав, передбачених статтею 203, 215 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а не окремих його пунктів, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за безпідставністю.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

За змістом ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ознаками доказів є їх достовірність та достатність.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.79, 80 ЦПК).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Зокрема, згідно платіжного доручення №80475323 від 14.11.2017 року (а.с.1 т.1) позивачем за первісним позовом при подачі позову до суду сплачено 5 039,78 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного- процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Публічного Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» () заборгованість за кредитним договором №164#7 від 27.09.2013 року в розмірі 294 894,48 гривень, з яких:

- 64467,32 гривень - заборгованості за кредитом;

- 55315,50 гривень - процентів за користування кредитом;

- 103921,32 гривень - пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом;

- 71190,34 гривень - пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» () судовий збір у розмірі 5039,78 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання порушеним права фізичної особи як споживача банківських послуг банку, визнання недійсним кредитного договору - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 18 вересня 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко