КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/118/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, звернення стягнення на предмет іпотеки та за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою 13,40 % річних строком до 22 січня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 174068 від 22 січня 2008 року, згідно якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника.

Крім того, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру загальною площею 67,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Оскільки позичальниксвої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 24 лютого 2015 року за ним обліковується заборгованість за кредитом і відсотками у розмірі 40 223,79 дол. США та пеня за несвоєчасне погашення цієї заборгованості у розмірі 83 318,08 грн, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в солідарному порядку, а також у рахунок погашення якої звернути стягнення не предмет іпотеки.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що при укладенні кредитного договору не було дотримано всіх необхідних умов для чинності вказаних договорів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 3 лютого 2015 року було об`єднано в одне провадження позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 з єдиним номером справи 759/11628/14-ц.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року та згідно договору поруки № 174068 від 22 січня 2008 року у розмірі 40 223,79 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 837 861,54 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотками у розмірі 83 318,08 грн.

В рахунок погашення вказаної вище заборгованості по кредитному договору № 0 від 22 січня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року, а саме квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , шляхом її реалізації на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

У порядку статті 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором, 21 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник Крилов А.В.,звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку до поручителя відмовити.

Як на підставу своїх вимог представник посилається на те, що ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про розгляд справи в судах, оскільки всі судові повістки поверталися з відмітками пошти - за закінченням терміну зберігання. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що банк, скориставшись наданим йому правом на повернення кредиту достроково, змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши відповідну письмову вимогу, проте на протязі шести місяців не пред`явив вимогу до поручителя, що свідчить про припинення строку поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. При цьому строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Дуднік М.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що 4 лютого 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», відповідно до якого було внесено зміни, зокрема до частини четвертої статті 559 ЦК України, тому банк мав право упродовж трьох років після направлення вимоги боржникам звернутись до суду із відповідним позовом.Якщо ж керуватись положеннями четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, що діла до набрання чинності Законом № 2478-VIII від 3 липня 2018 року) необхідно зробити висновок, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом частини першої, четвертої статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Отже, відповідач ОСОБА_1 , який не приймав участі у попередньому апеляційному перегляді справи за скаргою інших учасників справи, в даний час оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про стягнення з нього як поручителя позичальника заборгованості за кредитним договором, а в іншій частині це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог статей 367, 370 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 22 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою 13,40 % річних строком до 22 січня 2018 року.

Відповідно до договірних умов позичальник зобов`язувався повертати кредит та відсотки шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтетних платежів у розмірі 760 дол. США.

Пунктами 4.6., 5.3, 5.7. кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов договору щодо несвоєчасного погашення тіла кредиту та відсотків, банк має право дострокового стягнення всієї суми кредиту.

Також, згідно із пунктом 12.1. кредитного договору відповідно до вимог статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 174068 від 22 січня 2008 року, згідно якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника.

Крім того, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 75484 від 22 січня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру загальною площею 67,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Встановлено, що 17 жовтня 2013 року на виконання умов договору споживчого кредиту позивачем було направлено відповідачам письмові вимоги про повернення простроченої заборгованості за кредитом протягом 31 календарного дня з дати одержання цих повідомлень, а у випадку непогашення простроченої заборгованості банк вимагав дострокове повернення суми кредиту та нахованих процентів у повному обсязі.

Оскільки позичальниксвої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 24 лютого 2015 року за ним обліковувалася заборгованість за кредитом і відсотками у розмірі 40 223,79 дол. США та пеня за несвоєчасне погашення цієї заборгованості у розмірі 83 318,08 грн, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, зокрема просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в солідарному порядку.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного внесення ануїтетних платежіввідповідно до погодженого графіку утворилася заборгованість, а ОСОБА_1 не виконав обов`язку, покладеного договором поруки, тому вони повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду про задоволення позову банку до поручителя з підстав дотримання банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя з огляду на таке.

Перш за все колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 3 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 6 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. Відтак на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України).

Однак, у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути у тому числі з поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 17 жовтня 2013 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту вих. № 30-11/46-91 (а.с. 37, т. 1).

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 3 липня 2014 року (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті), тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що на момент ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання поручителя ОСОБА_1 припинились відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки досудова вимога про дострокове повернення кредиту була направлена поручителю 17 жовтня 2013 року, а з відповідним позовом до суду кредитор звернувся у липні 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Також колегія суддів враховує, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, у вищевказаній редакції, було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попереднім судовим розглядом, заборгованість за кредитним договором щодо сплати суми кредиту, а також процентів, належних банку відповідно до статті 1048 ЦК України, у позичальника виникла 22 липня 2011 року, а з позовними вимогами про її стягнення у солідарному порядку до позичальника та поручителя ПАТ «УкрСиббанк» звернулося лише 3 липня 2014 року, що також свідчить про припинення поруки ОСОБА_1 .

При цьому положення статті 559 ЦК України у редакції Закону України від 3 липня 2018 року 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», незважаючи на те, що цей Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин в частині припинення поруки, оскільки на дату набрання ним чинності строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2008 року № вже настав.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов в частині вимог ПАТ «УкрСиббанк»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 5 481,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року № скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»на користь ОСОБА_1 5 481,00 грн (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній