Справа № 352/1999/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/971/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю: представника АТ КБ ПриватБанк» Рокетської С.В.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Хоминець М.М. 22 травня 2020 року, повний текст якого складено 01 червня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому позов був змінений та до справи залучено третього відповідача ОСОБА_4 . В обґрунтування зміненого позову про стягнення заборгованості за договором кредиту, позивач вказав, що 10 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 240К на суму 300 000 грн зі сплатою 20% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном погашення 09 серпня 2012 року. В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 15 серпня 2007 року, предметом якого є земельна ділянку площею 0,7262 га несільськогосподарського призначення для обслуговування виробничих приміщень, яка розташована по АДРЕСА_1 . Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_4 10 серпня 2007 року було укладено договори поруки. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2012 року з відповідачів у солідарному порядку стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 674 434,52 грн за вказаним кредитним договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань позичальником ОСОБА_3 за згаданим кредитним договором після ухвалення судового рішення утворилась заборгованість у розмірі 1 512 824,67 грн, з яких: 697 924,27 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 20 березня 2012 року до 10 серпня 2018 року; 814 900,40 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20 березня 2012 року до 10 серпня 2018 року. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_3 відмовляється погасити вказану заборгованість, АТ КБ «ПриватБанк», користуючись правом вимагати від боржника повернення лише частини заборгованості за кредитом, просило стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 1 054 410,31 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 697 924,27 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 20 березня 2012 року до 10 серпня 2018 року та 356 486,04 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20 березня 2012 року до 22 квітня 2016 року, а також судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача ОСОБА_3 заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права. Представник апелянта вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що після звернення до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» втратило право нарахування відсотків на залишок непогашеної суми тіла кредиту, оскільки судом належним чином не досліджено умови кредитного договору. Зокрема, п.1.4, 2.3.3 та 4.1, 4.2. передбачено, що у період з дати видачі кредиту до настання строку погашення чергового щомісячного платежу або до моменту вимоги банку про дострокове повернення кредиту на непрострочені платежі по тілу кредиту (правомірне користування) нараховуються відсотки за ставкою 20% річних. Також представник Банку вказує на те, що пунктами 4.3 та 4.4 договору кредиту сторони погодили, що з моменту прострочення чергового щомісячного платежу або вимоги банку про дострокове повернення кредиту (неправомірне користування) нараховуються відсотки за ставкою 40% річних. Представник АТ КБ «ПриватБанк» зауважує, що наявність двох відсоткових ставок, які застосовуються до поточних та прострочених зобов`язань за своїм змістом є аналогічними тим, які були предметом дослідження та зазначені у висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №5017/1987/2012, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №912/1120/16. А тому, на думку представника позивача, з врахуванням вищезазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, Банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч.2 ст. 625 ЦК України. Посилаючись на вищенаведене, представник АТ КБ «ПриватБанк» просить в оскарженій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по відсотках за користування кредитом в сумі 697 924,27 грн за період з 20 березня 2012 року до 10 серпня 2018 року .

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляли, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представники в судове засідання не з`явилися, хоч судові повідомлення надсилались їм на останню відому судові адресу у встановленому законом порядку завчасно.

В засіданні апеляційного суду, яке відбувалося в режимі відеконференцзв`язку представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримала. Додатково вказала, що Банк має право на нарахування відсотків за неправомірне користування коштами у розмірі 40% річних, оскільки таке право передбачене умовами укладеного між сторонами договору. Зазначила, що заборгованість за відсотками Банком була визначена саме із підвищеної відсоткової ставки (40% річних). Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Родчин І.В. доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кредитної заборгованості жодним учасником справи не оспорюється, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме відсотків за користування кредитом за період з 20 березня 2012 року по 10 серпня 2018 року та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за період з 20 березня 2012 року по 22 квітня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що після пред`явлення позову про дострокове стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України у 2012 році право АТ КБ «ПриватБанк» на нарахування процентів та пені за кредитним договором припинилося. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № 240К на суму 300 000 грн зі сплатою 20% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном погашення 09 серпня 2012 року (т.1, а.с.7-12).

Також встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 10 серпня 2007 року було укладено договори поруки № 240К та № 240К 1 відповідно, згідно яких поручителі взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_3 . При цьому, як встановлено судом першої інстанції Банком надано лише засвідчену копію договору поруки із ОСОБА_4 (т.2, а.с.27).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 15 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки, предметом якого сторони визначили земельну ділянку несільськогосподарського призначення для обслуговування виробничих приміщень площею 0,7262 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.13-16).

З матеріалів справи вбачається і жодною із сторін не заперечується, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» у березні 2012 року пред`явило до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позов про дострокове стягнення кредиту, за результатами якого рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 19 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачів у солідарному порядку стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 240К від 10 серпня 2007 року у розмірі 674 434,52 грн, з яких: 270 152,30 грн - заборгованість за тілом кредиту, 253 064,31 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом, 118 863,89 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, 250 грн штраф (фіксована частина) та 32104,02 грн штраф (процентна складова) (т.2, а.с.3). Однак, позивачем не надано документального підтвердження того, що боржником не виконувалось це рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Як зазначено судом першої інстанції, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вищенаведене, а також враховуючи те, що у 2012 році АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позов про дострокове стягнення кредиту, за результатами якого рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 19 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачів у солідарному порядку стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 240К від 10 серпня 2007 року, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування позивачем відсотків за період з 20 березня 2012 року до 10 серпня 2018 року і пені за період з 20 березня 2012 року до 22 квітня 2016 року та про необґрунтованість заявленого позову, у задоволенні якого слід відмовити.

Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, а також у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що судом належним чином не досліджено умови кредитного договору, зокрема п.п. 4.3 та 4.4 згаданого договору, якими передбачено порядок стягнення відсотків за ставкою 40% річних за неправомірне користування кредитними коштами, оскільки, як при пред`явленні змінених позовних вимог у даному спорі, так і під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» не заявляло вимоги про стягнення із відповідачів заборгованості по відсотках саме за неправомірне користування кредитними коштами, право на яке передбачене ст. 625 ЦК України.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу на те, що про стягнення з відповідача ОСОБА_3 відсотків за неправомірне користування кредитними коштами у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України із посиланням на практику Верховного Суду, Банком було заявлено тільки в апеляційній скарзі та під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Однак, у відповідності до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд відхиляє твердження АТ КБ «ПриватБанк» про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за відсотками за неправомірне користування кредитними коштами.

Крім того, колегія суддів зауважує, що із змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором, долученого позивачем до змінених позовних вимог, встановити за якою ставкою була нарахована заборгованість за відсотками, а саме за ставкою 20%, передбаченої п.п. п.1.4, 2.3.3 та 4.1, 4.2. кредитного договору, чи за ставкою 40%, передбаченої п.п. 4.3 та 4.4, не вбачається можливим.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року у даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк