Справа № 345/620/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/363/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Миговичем О.М. 24 грудня 2019 року у м. Калуш Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу №345/620/15-ц до виконання, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 27.11.2018 року в справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування заяви зазначено, що строк пред`явлення виконавчого документу було пропущено, оскільки його отримано лише 27.11.2018 року. Просив поновити пропущений строк на пред`явлення виконавчого листа №345/620/15-ц до виконання (а.с.90).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року в задоволенні заяви акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення строку виконавчого документа відмовлено (а.с.93-94).

Не погодившись з ухвалою суду представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що представник банку не був присутнім під час проголошення рішення та копія повного тексту судового рішення не направлялася позивачу в порядку, визначеному ч.3 ст.222 ЦПК України. Копія судового рішення та виконавчий лист отримано позивачем лише 27.11.2018 року, тобто після закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Апелянт звертає увагу суду на те, що банком несвоєчасно отримано виконавчий лист з причин, які не залежали від його волі, а саме у зв`язку із невиконанням судом вимог ч.3 ст.222 ЦПК України. Тому вважає, що дана обставина є поважною причиною пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

З наведених підстав просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с.97-99).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день місце та час розгляду справи повідомлені шляхом направлення судової повістки рекомендованою поштовою кореспонденцією.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції виходив з положень ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», ст.433 ЦПК України, встановивши, що зазначена заявником обставина пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не доводить поважність причин пропуску строку, заявник мав можливість отримати та пред`явити його до виконання в строк, визначений законом, доказів на підтвердження унеможливлення або ускладнення можливості вчинення таких дій не надано, тому прийшов до висновку про безпідставність поновлення такого строку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Судом встановлено, що заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2015 року (а.с.44-45), яке набрало законної сили за наслідками повернення ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2015 року апеляційної скарги апелянту ОСОБА_1 (а.с.81), позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість згідно кредитного договору №б/н від 29.05.2007 року станом на 25.01.2015 року в розмірі 9797 грн. 63 коп. та 243,60 грн. судового збору (а.с.44-45).

Крім того,ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2015 року в даній справі залишено без задоволення (а.с.64).

Вказане заочне рішення суду у встановленому законом порядку набрало законної сили 03 червня 2015 року.

На підставі зазначеного рішення за клопотанням представника ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 листопада 2018 року (а.с.86) Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 27 листопада 2018 року видано копію рішення та виконавчий лист у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.86).

В силу положень частини 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За приписами положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є одним із видів процесуальних строків, які передбачені ст.120 ЦПК України.

Згідно ст.127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

На час ухвалення рішення суду та набрання ним законної сили діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який втратив чинність з 05.10.2016 року на підставі Закону N 1404-VIII від 02.06.2016 .

Аналогічно на час ухвалення судового рішення (27.03.2015р.) і набрання законної сили рішенням (03.06.2015р.) чинною була редакція Цивільного процесуального кодексу України згідно Закону № 3538-IV від 15.03.2006, відповідно до якої у статті 371 передбачалася можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними.

Таким чином, правовідносини у даній справі щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, оскільки цей закон був чинним на час набрання рішення суду законної сили, а процедура поновлення пропущеного строку залишилася незмінною і після набрання чинності ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до п.2 ч.1 та ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час набрання рішенням суду законної сили), виконавчі листи, видані на виконання судових рішень, могли бути пред`явлені до виконання протягом року, починаючи з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Таким чином, виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання стягувачем на підставі Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час прийняття рішення, протягом року, тобто у строк до 03.06.2016 року.

Відповідно до частин першої та другої ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року), виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Вказане положення також закріплено в ч. 2 ст. 433 ЦПК України.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Обов`язок пред`явити виконавчий лист до виконання в межах строків, визначених Закону України «Про виконавче провадження», покладено саме на стягувача.

Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами.

У даному провадженні вирішується питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа за судовим рішенням, яке набрало законної сили 03 червня 2015 року, а тому для правильного вирішення даного питання мають значення лише обставини, які об`єктивно унеможливлювали чи утруднювали пред`явлення виконавчого листа до виконавчої служби протягом року, починаючи з 03 червня 2015 року і до 03 червня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про видачу виконавчого листа в даній справі представник банку звернувся 22 листопада 2018 року, тобто більше ніж через три роки після ухвалення і набрання законної сили рішенням про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 29.05.2007 року.

27 листопада 2018 року за заявою стягувача суд видав відповідний виконавчий лист.

Жодної дії, направленої на виконання рішення суду та своєчасного пред`явлення виконавчого документа до виконання у строки, передбачені чинним законодавством, АТ КБ «ПриватБанк» не вчинив і лише 20 грудня 2019 року (більше ніж через рік після отримання виконавчого листа) звернувся до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності поважних причин, які унеможливили заявника у передбачені законом строки вчинити дії щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання суду надано не було.

Наведене свідчить про те, що у період з 03 червня 2015 року (оскаржуване заочне рішення набрало законної сили) АТ КБ «ПриватБанк» мав безпосередню можливість вчинити процесуальні дії у визначений законом строк, проте без будь-яких поважних причин цього не здійснено. Натомість 22 листопада 2018 року Банк звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа, 27 листопада 2018 року такий виконавчий документ видано, однак лише 20 грудня 2019 року подана заява про поновлення строку виконавчого документу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені заявником причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у поданій заяві не є поважними та такими, що об`єктивно перешкоджали ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») з дня видачі виконавчого документа (з 27 листопада 2018 року) пред`явити його до виконання.

Банк, який є юридичною особою, зобов`язаний забезпечити належну організацію роботи всіх своїх підрозділів, у тому числі і щодо контролю за судовими та виконавчими документами при їх виконанні в органах ДВС.

Стягувач, який не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від суду певні процесуальні документи.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2015 року зареєстровано на сайті 30 березня 2015 року та оприлюднено 03 квітня 2015 року.

Тобто, позивач не був позбавлений можливості ознайомитися з рішенням суду першої інстанції та отримати виконавчий документ.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини зауважив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим підстави для поновлення строків повинні бути переконливими. Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури.

Подібних висновків дійшов і Верховний Суд, відмовляючи ухвалою від 23 липня 2018 року у відкритті касаційного провадження (справа 32-988/10, провадження №61-39843ск18).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник не надав а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги те, що протягом тривалого часу з моменту ухвалення рішення, стягувач не сприяв його виконанню, не отримав виконавчий документ та не пред`явив його до виконання, що свідчить про втрату інтересу щодо реалізації своїх прав у примусовому виконанні рішення суду, а відтак відсутні правові підстави для поновлення строку для пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання.

Таким чином, суд погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем підстави для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не можна визнати поважними, у зв`язку з чим підстави для поновлення такого строку відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Тому підстав для скасування оскарженої ухвали суду першої інстанції немає.

На підставі викладеного, керуючись 374, 375, 381384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2019 року без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.