Номер провадження: 22-ц/813/1029/20
Номер справи місцевого суду: 500/5427/19
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.

за участю секретаря Ющак А.Ю.

за участю осіб, що беруть участь у справ:

Апелянта ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України по справі за поданням Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу, -

встановила:

ПРОЦЕДУРА:

У липні 2019 року Головний державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Марінов А.А. звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа (а.с.1-3).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2019 року подання Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області задоволено. Судом зобов`язано встановити обмеження у праві виїзду за кордон України без вилучення паспортного документу громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), місце мешкання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Не погодившись із вищевказаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні подання (а.с.20-23).

В судове засідання представник Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

В силу ст.372 частини 2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за його відсутністю.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2019 року з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені подання. Вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини справи та не послався на жоден доказ щодо ухилення його від виконання боргу; суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі припущень; відсутні посилання на будь-які виконавчі провадження; не отримав у встановленому законом порядку постанову про відкриття виконавчого провадження; не індифіковано його особу; накладено арешт на його банківські рахунки та списала на погашення боргу певні гроші; порушено ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статус боржника не передбачає необхідність у тимчасовому обмежені права на виїзд за межі України (а.с.20-23).

06 грудня 2019 року від Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві державний виконавець посилається на те, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 було подано до суду у зв`язку із не поданням боржником декларації про доходи та майно. Крім цього зазначає, що постанову про виконавче провадження від 20 жовтня 2017 року боржник ОСОБА_1 отримав особисто 24 жовтня 2017 року, а тому був обізнаний про відкриття виконавчого провадження. На підставі наведеного просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити (а.с.43-48; 76-78).

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Матеріалами справи встановлено, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та стягнуто штраф в розмірі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 320 грн. (справа №500/2751/17) (а.с.4-5).

На виконання вищезазначеної постанови суду, Ізмаїльським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження №54960043 про стягнення штрафу з боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в розмірі 10 200 грн.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження (а.с.6).

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙЦНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість ухвали в межах подання та доводів апеляційної скарги. Судова колегія прийшла до наступного.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, громадянина ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року набрала законної сили та є обов`язковою для виконання з наявності боргових зобов`язань. Заборгованість ОСОБА_1 підтверджена долученою до матеріалів документацією.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право приватного виконавця звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України. Такі подання приватного виконавця розглядаються в порядку УПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно положень п. 2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Громадянину України може бути відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо діють невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань (ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України).

Наявність у особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження цієї особи у її праві виїзду за межі України і зазначене питання вирішується судом.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (який діяв на час постановлення оскаржуваної ухвали) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та стягнуто штраф в розмірі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Також стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 320 грн. (справа №500/2751/17). На підставі вищезазначеної постанови суду, 20 жовтня 2017 року державним виконавцем Маріновим А.А. було відкрито виконавче провадження. У зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від виконанням постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (справа №500/2751/17) державним виконавцем Маріновим А.А. було подано до суду першої інстанції подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України`м від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Так, згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у разі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до пункту 18 частини третьої статті 11 Закону У країни «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у разі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних 'підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (зі змінами, внесеними Протоколом №11) кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-УПІ) передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Верховний Суд України в судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року зазначив, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите, зокрема, у пункті 18 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). (Узагальнення практики розгляду судамипроцесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, обговореної та взятої до відома 25 вересня 2015 року на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ).

З матеріалів справи вбачається, що приватний виконавець не надав доказів того, що ним вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ та спрямовані на погашення заборгованості. Також не надано доказів того, що боржник, вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання постанови суду, що призвело до виникнення заборгованості, або безпідставно не з`являвся на виклики приватного виконавця та умисно ухилявся й ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань. Сама по собі наявність зобов`язання про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості відповідно до справи №500/2751/17 не може бути підставою для застосування норм ч.1,3,4 ст. 441 ЦПК України.

Виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів , що ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язків, покладених на нього судовим рішенням та перешкоджає приватному виконавцю його виконати.

Право приватного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасову обмеження виїзду за межі України виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням зобов`язань.

За таких обставин, невиконання зобов`язань не наділяє виконавця права на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Виконавець не надав доказів, що боржник має реальну можливість виїхати на постійне місце проживання за межі України.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом, як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

З врахуванням зазначеного, судова колегія приходить до висновку про відсутність доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року відносно ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та стягнення штрафу в розмірі 10 200 грн. (справа №500/2751/17), а тому районний суд помилково дійшов висновку щодо задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон України без вилучення паспортного документу ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2019 року скасувати та прийняти постанову.

В поданні Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за кордон України без вилучення паспортного документу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 13.03.2020 року.

Головуючий Л.А.Гірняк

Судді: С.М. Сегеда

Т.В.Цюра