ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, третя особа ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь завдаток у подвійному розмірі, а саме 1 000 доларів США, що по курсу НБУ на день пред`явлення позову становило 23 059 грн. 78 коп.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що всупереч умовам договору про наміри від 12 серпня 2014 року відповідач ухилилася від укладення договору купівлі-продажу належної їй квартири і відмовляється повернути позивачу сплачений завдаток у розмірі 500 доларів США.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 23 лютого 2016 позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на його користь завдаток у подвійному розмірі, а саме 1 000 доларів США, що по курсу НБУ на день пред`явлення позову становило 23 059, 78 грн. та 487,20 грн. судового збору.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2018 року заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 23 лютого 2016 року скасовано за заявою ОСОБА_1 , справу призначено до слухання (т.1 а.с.61).

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 27 грудня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, передано за підсудністю до Полтавського районного суду м.Полтави у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 проживає в с.Головач Полтавського району, отже відповідно ч.1 ст.27 ЦПК України справа підсудна саме Полтавському районному суду (т.1 а.с.142).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на його користь завдаток у подвійному розмірі, а саме 1 000 доларів США, що по курсу НБУ на день пред`явлення позову становило 23 059 грн. 78 коп.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, котрим відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сам позивач підтвердив факт укладання договору наміру, а потім в односторонньому порядку відмовився укладати договір купівлі-продажу, не з`явившись до нотаріуса у визначений час, не відповідав на телефонні дзвінки. Натомість позивач поклав вину на відповідача у невиконанні договору про наміри, наполягаючи на відсутності у останньої правовстановлюючих документів на квартиру. У підтвердження доводів апеляційної скарги зроблено посилання на постанову ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про наміри (т.1 а.с.6).

Згідно п.1.1. та 1.2. вказаного договору сторони зобов`язалися в майбутньому, тобто 17 вересня 2014 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , який складається із трьох житлових кімнат загальною площею 59,57 кв. м. та житловою площею 43,54 кв. м.

Квартира будинку АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2013 року, укладеного останньою за згодою її чоловіка ОСОБА_4 (т.1 а.с.206-209).

Пунктом 1.3 договору про наміри визначено, що квартира є власністю завдаткодержателя ( ОСОБА_1 ) і належить їй на підставі договору купівлі-продажу (т.1 а.с.5).

Відповідно до умов договору про наміри сторони дійшли згоди щодо вартості житла (п.2.1.), строків та місця укладення основного договору. В момент укладення договору відповідно до п.2.2. ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 завдаток у розмірі 500 доларів США та сплачено послуги агентства нерухомості у розмірі 300 доларів США.

Пунктом 6.1. договору про наміри зазначено, що основний договір укладається 17 вересня 2014 року о 10.00 у приміщенні офісу приватного нотаріуса Гофман ЄЛ. по АДРЕСА_1 42 АДРЕСА_1 .

Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання та не уклала з позивачем договір купівлі-продажу житла відповідно до умов договору про наміри.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на час укладення договору про наміри не мала реальної можливості відчужити квартиру у визначений строк, оскільки її чоловік (співвласник квартири) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно пояснень ОСОБА_5 у суді першої інстанції вона уклала договір про наміри, отримала гроші і більше ніяких дій не вчиняла, у тому числі не отримала довідки про відсутність зареєстрованих малолітніх осіб (без якої жоден нотаріус не мас права посвідчити правочин і не замовляла звіт про оцінку майна (без якого також нотаріус як податковий агент не зможе нарахувати ставки оподаткування та відповідно посвідчити договір купівлі-продажу) та відповідно не отримувала довідки про відсутність комунальних боргів.

ОСОБА_5 також пояснила у суді першої інстанції, що 17.09.2014 року вона не зверталася до приватного нотаріуса Гофман ЄЛ. та взагалі їй не відомо, де знаходиться приміщення цього нотаріуса.

Звіт про оцінку житла ОСОБА_5 замовила та отримала 18.05.2015 року.

11 червня 2015 року згідно договору міни ОСОБА_1 обміняла свою квартиру на іншу, що належала ОСОБА_6 (т.2 а.с.38-41).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Учасниками справи не заперечується, що договір купівлі-продажу квартири не був укладений, отже грошові кошти у сумі 500 доларів США, названі сторонами завдатком (п.2.2 договору про наміри), за своєю природою є авансом.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та постанові Верховного суду від 19 червня 2019 року у справі № 361/5174/2015-ц.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з договору про наміри, пунктом 2.2. визначено що завдаткодавець передав завдаткодержателю завдаток у розмірі 500 доларів США, що є еквівалентом 6 600 грн. (за курсом 13.2) (т.1 а.с.5), тобто договором визначена сума, яка підлягає поверненню в разі його невиконання, у гривневому еквіваленті.

У позові ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення переданих ОСОБА_1 коштів у гривневому еквіваленті за станом на час звернення до суду з позовом 16 листопада 2015 року, отже з огляду на наведене з ОСОБА_1 на його користь підлягають стягненню грошові кошти у сумі еквівалентній 500 доларам США згідно курсу НБУ станом на 16 листопада 2015 року складало 500 х 23,0597 = 11 529,89 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу не був укладений з вини позивача, який не з`явився до нотаріуса та уникав контактів з відповідачем всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами, а також суперечать фактичним обставинам, які встановлені судом і не заперечувалися відповідачем, а саме відсутність у неї фактичної можливості укласти договір купівлі-продажу квартири.

Судові витрати.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , подаючи позовну заяву до суду, сплатив 487 грн. 20 коп. судового збору (т.1 а.с.1).

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково на 50 %.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на стягнення з іншої сторони (487/100) х 50 % = 243,50 грн. судових витрат, тобто з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 243,50 грн., однак ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

При апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи (т.2 а.с.53).

Апеляційна скарга задоволена частково на 50 %.

Таким чином, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави 487/100 х 150 = 730,50 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 730,50 грн., а за рахунок держави ОСОБА_2 слід компенсувати 243,50 грн. судового збору, то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути різницю судових витрат, в розмірі 730,50 243,50 = 487 грн..

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п. 2, ст.376 ч.1 п.1,3,4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 11 529 грн. 89 коп. авансу, сплаченого згідно договору про наміри від 12 серпня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий суддя: О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов