ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4707/20Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М.
Провадження № 22-ц/817/811/20 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін- представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника заявника Тернопільського міського відділу ДВС Південно- західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції - Гайда А.Б., заінтересованої особи- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/4707/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2020 року,постановлену суддею Грицай К.М., повний текст ухвали складено 16 березня 2020 року, у справі за поданням Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно- західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Івано- Франківськ) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшло подання головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) Гайди А.Б. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів: наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007р., № 18/30-530 від 22.06.2010 р., № 4 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року, наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року, наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року, виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 борг на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2020 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП №54287796 з примусового виконання виконавчих документів: наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007р., № 18/30-530 від 22.06.2010 р., № 4 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року, наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року, наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року, виданих Господарським судом Тернопільської області про стягнення ОСОБА_1 борг на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 .

Ухвалу направлено до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати ухвалу та постановити нову,якою в задоволенні подання Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно- західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Івано - Франківськ) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Вказує, що державний виконавець не подав жодних доказів, що боржник умисно ухиляється від виконання зобов`язання. Зазначає, що обмеження у праві виїзду за межі України позбавляє її права виїхати за кордон та пройти безоплатне страхове лікування, оскільки коштів на лікування в Україні у неї немає.

Вважає, що при постановлені оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, рішення не ґрунтується на фактичних обставинах і доводах, які б обґрунтовували необхідність у тимчасовому обмеженні у праві виїзду за кордон.

На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_3 , у якому заінтересована особа просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Зокрема вказує, що апелянт немає наміру добровільно погашати борг, займається шахрайськими діями. Вказує, що стягнення з її пенсії 20 відсотків відрахувань становить мізерну суму, яка покриває заборгованість, оскільки загальна сума боргу становить 265002 грн. За 2018-2020 роки відрахування склали близько 8745 грн.

Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі про необхідність лікування закордоном є безпідставними, оскільки апелянт також має право на безоплатну медичну допомогу в державних та комунальних закладах охорони здоров`я на території України. А тому, на її думку факт порушення конституційних права апелянта відсутній. Зазначає, що підтримує подання Головного державного виконавця ДВС від 12.03.2020 року в повному обсязі.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Представник заявника Тернопільського міського відділу ДВС Південно- західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції Гайда А.Б. та стягувач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечили про поданої апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи,які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) знаходиться зведене виконавче провадження 54287796, яке складається з п`яти виконавчих проваджень,а саме: ВП 54235887 згідно наказу № 5/98-1646 від 03.07.2007 виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 77837,30 грн., 778,37 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита, 118 витрат на ІТЗ судового процесу; ВП 54235285 згідно наказу № 18/30-530 від 22.06.2010 виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 105534,82 грн. суми індексації 15925,90 грн. 3 % річних у зв`язку з невиконанням рішень судів. Стягнуто в користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 пропорційно задоволеним позовним вимогам 1975,95 грн. в повернення судових витрат за розгляд спору в суді першої інстанції та розгляд апеляційної скарги Львівським апеляційним господарським судом; ВП 54235657 згідно наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 16.02.2005 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 54213 грн. боргу, 6307 грн. упущеної вигоди, 605,20 грн. в повернення сплаченого державного мита та 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу; ВП 54235492 згідно наказу № 6/171-1849 від 11.05.2017 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення з суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 85 грн. державного мита, 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, 1000 грн. витрат на послуги адвоката; ВП 54235781 згідно наказу № 4/149-1746(3/264-2542) від 01.08.2006 року виданого Господарським судом Тернопільської області про стягнення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 385,60 грн. в повернення сплаченого державного мита за подання апеляційної скарги.

За вказаними виконавчими документом боржником є - ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Вище вказані виконавчі документи на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено.

05.07.2017 року головним державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №54235781, ВП 54235492, ВП № 54235657, ВП №5423588, ВП № 54235285, копії яких направлено боржнику та стягувачу для відома.

Постановою від 10.07.2017 року головним державним виконавцем об`єднані виконавчі провадження у зведене виконавче провадження ВП № 54235781.

Також, 12.07.2017 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

Крім того, 05 липня 2017 року державним виконавцем надіслано виклик державного виконавця боржнику, з вимогою з`явитись у Відділ для надання пояснень щодо виконання рішення суду. Згідно акта державного виконавця на виклик боржник не відреагував, вимогу державного виконавця не виконав.

На підставі статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зроблено запит в реєструючі установи з метою виявлення майна боржника.

За інформацією ПФУ боржник отримує пенсії та не працює за цивільно-правовими договорами, за інформацією ДФСУ у боржника є відкриті рахунки у банківських установах, однак згідно відповіді банку на арештованих рахунках відсутні кошти.

Керуючись ст. 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку для відома направлено сторонам у виконавчому провадженні, для виконання в УПФУ у Тернопільському районні.

Як вбачається з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон, саме з підстав невиконання зобов`зань, покладених на неї судом(а.с.59).

При проведенні виконавчих дій встановлено, що боржниця - ОСОБА_1 змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 , що підтверджує відповідь Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану та заява стягувача ОСОБА_3 .

Із повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області вбачається, що громадянинка України - ОСОБА_1 за відомостями УМП ДМС України виготовляла паспорти громадянина України для виїзду закордон, серії НОМЕР_2 виданого 20 грудня 2018 року та серії НОМЕР_3 , виданого 10 жовтня 2019 року(а.с.37).

Окрім того, як вбачається з повідомлення про вчинення кримінального правопорушення №4561 від 23 березня 2019 року, державний виконавець Гайда А.Б. звернулась до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення за ст.358 КК України (підроблення посвідчення або іншого офіційного документа), посилаючись на те, що у відповіді, яка надійшла на адресу Відділу ДВС повідомлено, що на адресу Адміністрації Держприкордонної служби України 08 серпня 2014 року поштовим відправленням надійшов лист Першого відділу ДВС ТМУЮ із проханням припинити виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №6-215/11 від 01 липня 2011 року, якою боржник ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за межі України, та шість завірених постанов про закінчення виконавчих проваджень згідно ст.49(фактичне виконання рішення суду) де боржником була ОСОБА_1 . На підставі вказаних документів боржника було вилучено з бази даних осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України. Однак, згідно заяви стягувача ОСОБА_3 борг згідно виконавчих документів, які перебували на виконанні в Першому відділі ДВС ТМУЮ не сплачено та рішення суду не виконано.

На адресу Відділу надійшла відповідь з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області боржник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України встановлено, що боржник постійно перетинала кордон України, зокрема в 2015 році- 6 разів, в 2015 році -7 разів, в 2016 році-4 рази, в 2018 -4 рази, в 2019 році-2 рази.(а.с.38,39).

Керуючи ст. 18 Закону державним виконавцем 16.03.2018 року вчинено вимогу до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з метою отримання копії всіх документів надісланих на їхню адресу Першим відділом ДВС ТМУЮ щодо припинення обмеження в праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник будучи обізнаним щодо відкритих виконавчих проваджень та свого зобов`язання перед стягувачем, не вчиняє реальних дій спрямованих на виконання рішення суду, що свідчить про ухилення боржника від погашення боргу перед стягувачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» наведені процесуальні права виконавців при здійсненні виконавчого провадження.

Так, згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Так, пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення, встановлених частиною 3 статті 12 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів має визначатися судом і відноситься до його дискреційних повноважень.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, державним виконавцем були вчені усі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії по примусовому виконанню рішення суду.

У строк, наданий на самостійне виконання, боржником рішення суду не виконано, будь-яких документів від боржника стосовно виконання рішень не надходило.

Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем не доведено факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, що є обов`язковим при зверненні до суду з даним поданням, а наявність судового рішення та його невиконання не можна вважати підставою для обмеження у праві виїзду за межі України є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Після ухвалення постанови Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, якою було відмовлено у тимчасовому обмеженні у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , апелянт не вчиняла заходів щодо погашення виконання зобов`язання, ухилялась від виконання зобов`язання, покладеного на неї судом, а враховуючи тривалий час невиконання судового рішення, обізнаність боржника про його наявність, свідчить про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Як встановлено судом, загальний борг боржника становить 265001 грн. Згідно довідки, наданої ГУ Пенсійного фронду України в Тернопільській області про стягнення з пенсії 20 відсотків, відрахування за 2018-2020 року на погашення боргу складають лише 8745 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, боржник неодноразово перетинала кордон України, перебувавши за кордоном тривалий період часу, термін яких становив до декількох місяців. Дані поїздки здійснювалися автомобілем та авіаційним транспортом, що свідчить про значні витрати боржника, а отже про наявність коштів для погашення заборгованості на виконання рішення суду.

Окрім того, неодноразове виготовлення закордонних паспортів під час заборони їх видачі, повідомлення державного службовця про вчинення кримінального правопорушення за ст.358 КК України, щодо підробки документів, можуть свідчити про ухилення від виконання рішення суду. Так, боржнику достовірно відомо про боргові зобов`язання перед стягувачем, які виникли ще з 2007 року, проте ОСОБА_1 не намагалася добровільно виконати рішення суду, у зв`язку із чим порушуються права стягувача ОСОБА_8 .

Відповідно до судової практики Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 р. «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність доказів в матеріалах справи, які б підтверджували свідоме ухилення боржника від виконання своїх обов`язків, колегія суддів відхиляє, оскільки як встановлено судом , боржник повідомлений про наявність відкритих виконавчих проваджень, також їй відомо про боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 , ще з 2007 року, що є тривалим проміжком часу невиконання рішення суду.

Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги про необхідність лікування закордоном,через наявність у неї страхового полісу на безоплатне лікування, оскільки дана обставина не впливає на питання щодо обмеження у праві виїзду за межі України, саме через ухилення виконання рішення суду.

Відтак, вказані обставини та надані до подання державним виконавцем докази свідчать про свідоме ухилення боржником від виконання рішення суду.

Окрім того, колегія суддів не вважає, що подані в судовому засіданні квитанції про оплату боргу перед ОСОБА_9 за №ПН1576017 від 11.09.2020 року та №ПН2534 від 14.09.2020 року у розмірі 1450 грн. та 1300 грн. свідчать про намагання боржника ОСОБА_1 погасити боргові зобов`язання за рішенням суду, які вже знаходяться на виконанні у виконавчій службі тривалий час,разом з тим апеляційний суд вважає, що надані платіжні доручення на даний час можуть свідчити про реальну фінансову можливість боржника погасити свій борг перед стягувачем та виконати рішення суду.

Посилання у апеляційній скарзі на невмотивованість судового рішення не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, тому такі доводи є безпідставним.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, колегія суддів враховує відсутність іншої можливості примусового виконання судового рішення державним виконавцем, а також ту обставину, що обмеження права у виїзді за межі держави не є постійним, а лише тимчасовим заходом.

При цьому, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження ОСОБА_1 ) у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.

Аналіз здобутих доказів, в їх сукупності, дають апеляційній інстанції підстави дійти висновку про те, що боржник ОСОБА_1 протиріч встановленим тимчасовим обмеженням в праві виїзду за межі України за судовим рішенням, виготовляла паспорти громадянина України для виїзду за межі України для виїзду закордон, повідомлення державного службовця про намагання через відділ ДВС ТМУЮ в Тернопільській області бути вилученою з бази даних осіб, яких обмежено у праві виїзду за межі України, відчужила (або) переоформила майно(квартиру) в інтересах третіх осіб, на вимоги державного виконавця боржник не реагує, його вимоги не виконує, боржник неодноразово перетинає кордон України транспортним та авіа сполученням (а.с.37,49,53). Наведене свідчить про те, що боржник будучи обізнаним, щодо відкритих виконавчих проваджень та свого зобов`язання перед стягувачем не вчиняє реальних дій спрямованих на виконання рішення суду. При цьому, вказане боргове зобов`язання не забезпечене будь яким майном.

Судова колегія вважає, що державним виконавцем при зверненні з поданням про обмеження виїзду особи за межі України надано належні та беззаперечні докази ухилення боржника від обов`язку погашення боргу за рішенням суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система

Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 12 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складання повного тексту постанови - 23 вересня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.