_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/364/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

при секретарі Грабовій Т.П.

за участю представника позивача адвоката Ель-Хурі Ель-Хомсі Н.В.,

представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Ромашиної І.В.

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договір дарування спірної квартири, укладений 28.12.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 удаваним та таким, який приховує договір купівлі-продажу квартири, укладений 28.12.2011; перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 28.12.2011 на ОСОБА_4 ; витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ; встановити порядок виконання рішення суду в частині витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 шляхом реєстрації права власності на вказану квартиру у відповідних органах за ОСОБА_4 . При цьому позивачка посилається на те, що 28.12.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (матір`ю позивачки) укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 , подарувала ОСОБА_1 трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення спірної угоди позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , але у фактичних шлюбних відносинах була із ОСОБА_3 , з яким вони вирішили придбати спірну квартиру для власного проживання однією сім`єю. За твердженням позивачки замість договору дарування квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та позивачкою ОСОБА_4 , за яким позивачка сплатила ОСОБА_5 суму коштів у розмірі 80 000 доларів США, що позичила у ОСОБА_3 , з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах. У теперішній час позивачка мешкає в спірній квартирі разом із цивільним чоловіком ОСОБА_3

30.07.2018 року ОСОБА_1 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 ( доньці позивачки). Оскільки, ОСОБА_1 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 без згоди позивачки, з посиланням на ст.ст.235,317,319,386,387,1212 ЦК України позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2018 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Вищевказана ухвала направлена сторонам по справі та, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства, відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень та подання зустрічного позову.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала та надала до суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності. ОСОБА_1 зазначила, що на підставі договору дарування від 28.12.2011 року вона набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Влітку 2018 року ОСОБА_1 ампутували ногу, однак її донька ОСОБА_4 здійснювати догляд за нею відмовилась. Протягом останніх років всі турботи по догляду та лікуванню за нею здійснює її онучка ОСОБА_2 , тому 30.07.2018 року ОСОБА_1 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 в порядку, встановленому чинним законодавством, без порушення будь-чиїх інтересів. Також відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що позовна вимога про переведення прав та обов`язків покупця на іншу особу не може бути реалізована у виниклому спорі, оскільки такий спосіб захисту застосовується до інших правовідносин, визначених ч.4 ст.362 ЦК України. Також надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом їх виселення із спірної квартири. В зустрічному позові ОСОБА_2 зазначила, що у теперішній час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мешкають в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_3 , до якої вони вселилися самоправно, без будь-яких правових підстав та без її дозволу, внаслідок чого позивачка по зустрічному позову позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Представник ОСОБА_1 , який є також представником ОСОБА_2 - адвокат Ромашина І.В. у судовому засіданні зустрічний позов підтримала, просила задовольнити його у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 просила відмовити та застосувати строки позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_5 відзиву на позов не надала, подала до суду заяву, в якій зазначила, що у грудні 2011 року вона уклала угоду, предметом якої була квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , однак обставин її укладення не пам`ятає та зазначила, що всі документи щодо укладення угоди знаходяться у нотаріуса. Справу просила розглядати без її участі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 за його згодою, був допитаний як свідок про відомі йому обставини, що мають значення по справі. У судовому засіданні пояснив, що квартира АДРЕСА_3 , була придбана ним та ОСОБА_4 за спільні кошти, а тому просив позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити, зустрічні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 28.12.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_4 була присутня при укладанні зазначеної угоди.

30.07.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка просить визнати договір дарування квартири від 28.12.2011 року удаваним та таким, що приховує дійсний договір купівлі-продажу квартири, укладений 28.12.2011 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до пункту 3 ч.2 ст.258 ЦК України до вимоги про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (ст.362 цього Кодексу), застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до пункту 4 ч.2 ст.258 ЦК України до вимоги про розірвання договору дарування встановлено позовну давність в один рік.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки про спірну угоду позивачка ОСОБА_4 довідалась під час її укладання, 28.12.2011 року, то позовна вимога про визнання удаваним договору дарування квартири, що заявлена 16.08.2018 року, не підтягає задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності.

Крім того, суд оцінює критично доводи позивачки про укладення 28.12.2011 року замість договору дарування квартири договору купівлі - продажу та про сплату нею ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 80 000 доларів США, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, фінансово-розрахунковими чи платіжними документами та не визнані сторонами договору дарування.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка просить визнати спірний договір дарування квартири удаваним, посилаючись на ст.235 ЦК України та перевести права та обов`язки покупця на неї.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Суд зазначає, що ст.235 ЦК України не передбачає такого правового наслідку визнання правочину удаваним, як переведення прав та обов`язків покупця на іншу особу.

Частиною 4 ст.362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.

Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Відповідно до пункту 3 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу) застосовується позовна давність в один рік.

Суд зазначає, що такий спосіб захисту прав передбачений для співвласників об`єкта, який знаходиться у спільній частковій власності та не може бути застосований до спірних правовідносин, тому позовна вимога про переведення прав покупця на позивача не підлягає задоволенню.

Позивачка просить витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння в порядку ст.387 ЦК України та посилається на зловживання її довірою з боку відповідачів, у зв`язку з чим вона 14.08.2018 року звернулась до Київського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області про скоєння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо неї злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

В ході судового розгляду справи отримано лист Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області від 02.07.2019 року із повідомленням, що факти, викладені у зверненні ОСОБА_4 від 14.08.2018 року не мають ознак кримінального чи адміністративного правопорушення.

Отже доказів введення позивачки в оману відповідачами не надано.

Крім того, суд зазначає, що позивачка не є суб`єктом, наділеним в розумінні ст.387 ЦК України, правом витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, оскільки вона не була власником спірного майна, а спірне майно належить на праві власності особі, яка набула його правомірно, у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги ОСОБА_4 необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У зустрічному позові відповідачка ОСОБА_2 просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з належної їй на праві власності квартирі АДРЕСА_3 .

Факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнається відповідачами та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої ст.109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною 3 ст.116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною 4 ст.263 ЦК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц щодо тлумачення статті 391 ЦК України зазначено, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

В постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц Верховний Суд зазначив, що в разі встановлення, що відповідач проживає у спірному житлі без реєстрації або укладення відповідного договору, чим перешкоджає власнику житла в повній мірі реалізовували своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вселилися у спірну квартиру самовільно, без будь-яких правових підстав, без правовстановлюючого документа, у тому числі, без дозволу власника та без укладення відповідного цивільно-правового договору із власником житла, суд доходить висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом їх виселення із спірної квартири є обґрунтованими.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2010цс16, який в постанові від 22 червня 2017 року зазначив, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для заняття жилої площі.

Також в наведеній постанові Верховний Суд України зазначив, що при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Ст.5 ЦПК України передбачено право суду у випадку, якщо закон не визначає ефективного способу захисту порушеного права особи, яка звернулась до суду, визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При таких обставинах суд вважає, що за зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача за зустрічним позовом про покладення на відповідачів за зустрічним позовом судових витрат також підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 12,13, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_2 , права користування та розпорядження належною на праві власності квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.03.2020 року.

Суддя Огренич І. В.