Провадження № 22-ц/801/1505/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 рокуСправа № 127/21257/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2020 року, постановлене у складі судді Романюк Л.Ф., в залі суду,

встановив:

В серпні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.03.2011 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №910.75740, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 80757,10 грн. зі сплатою 18,7 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, що підтверджується видатковим (меморіальним) ордером, однак відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки, комісію та інші платежі за кредитним договором. Останній платіж боржником здійснено 31.01.2014 року.

Зобов`язання за вказаним кредитним договором відповідач належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої з урахуванням заяви про уточнення вимог, станом на 06.08.2018 становить 130391,28 грн., яка складається з наступного: 60854,78 грн. - прострочений борг, 67788 грн. - прострочені проценти, 112,29 грн. - строкові проценти, 1636, 21 грн. - дебіторська заборгованість, які позивач просив стягнути з відповідача на його користь, а також просив стягнути судові витрати у розмірі 1987, 80 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 130391,28 грн..

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав умови договору та має заборгованість, а тому повинен відповідати за порушення взятих на себе зобов`язань, при цьому строк позовної давності для вимоги про стягнення боргу ПАТ «Ідея Банк» не пропущено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, з урахуванням того, що за умовами договору повернення кредиту передбачалось щомісячними платежами згідно графіку.

Позивачем на адресу апеляційного суду було надіслано відзив, у якому з посиланням на безпідставність апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03.03.2011 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №910.75740.

За умовами вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 80757,10 грн., зі сплатою 18,7 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с. 6-13).

Згідно параграфу 10 ч. 9 кредитного договору №910.75740 від 03.03.2011, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , строк позовної давності для стягнення боргу за договором встановлюється тривалістю в 5 (п`ять) років (а.с. 7).

Відповідно до виписки по рахунку № НОМЕР_1 , останній платіж ОСОБА_1 здійснив 31.01.2014. (а.с.26).

Згідно наданого ПАТ «Ідея Банк» розрахунку станом на 06.08.2018 року заборгованість становить 130391,28 грн., яка складається з наступного: 60854,78 грн. - прострочений борг, 67788 грн. - прострочені проценти, 112,29 грн. - строкові проценти, 1636, 21 грн. - дебіторська заборгованість (а.с. 34).

Підставою позову банком зазначено невиконання відповідачем кредитних зобов?язань, що пов?язані із отриманням останнім кредитних коштів за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

З матеріалів справи видно, що на виконання умов кредитного договору АТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 80757,10 грн., які останній мав повернути частинами до 03 березня 2016 року. За користування кредитом відповідач повинен був щомісячно сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором, однак відповідач допустив порушення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконав грошове зобов`язання, внаслідок чого з нього підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строку позовної давності, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною першою статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як передбачено статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, тобто строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є підставою для відмови в позові, якщо про це заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення у справі.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, разом із тим, сторони вправі за взаємною згодою збільшити цей строк.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав виконувати основне зобов`язання частинами та повернути банку кредит до 03 березня 2016 року, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

У кредитному договорі АТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 домовилися про те, що строк загальної позовної давності складає 5 років (п. 9 § 10 кредитного договору).

При цьому, як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості, наданої банком, останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 31 січня 2014 року.

Оскільки ОСОБА_1 з 31.01.2014 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, то саме з того часу в ПАТ «Ідея Банк» виникло право на позов і почався перебіг позовної давності.

З позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором ПАТ «Ідея Банк» звернулось до суду в серпні 2018 року та на час пред`явлення банком позову до суду строк позовної давності, який визначено договором, не сплив, у зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на закінчення строку позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук

Судді: С.К. Медвецький

Т.М. Шемета