Провадження № 2/752/1974/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Рожок В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку

встановив:

29.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку до Київської міської ради.

30.05.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

12.03.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених вимог позивачкою зазначено, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок набуто в порядку спадкування після померлої сестри ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.11.1985 року, зареєстровано в книзі № 17015. Інші 2/3 частини будинку належали ОСОБА_3 . Спору щодо користування будинком не було, 19.09.1986 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір користування житловим будинком № 4-9452.

У 2003 році ОСОБА_3 померла. Частина будинку успадкована спадкоємцями.

Земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку АДРЕСА_1 належала спадкодавцям на праві користування.

У жовтні 2003 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Головного управління земельних ресурсів КМДА щодо передачі у приватну власність 1/3 частини земельної ділянки, на яку отримала відповідь № 03-18/25755 від 26.11.2003 року про відмову у задоволенні заяви, оскільки заяву про передачу земельної ділянки у приватну власність або оренду (у випадку, якщо власниками будинку є іноземці) мають подати всі співвласники будівель і споруд.

Власник 2/3 частин будинку АДРЕСА_1 є громадянином Російської Федерації, тривалий час на зв`язок не виходить. 2/3 будинку здані в оренду, а власник не звертається з заявою про передачу земельної ділянки під будинком у його користування. Таким чином, погодити зовнішні межі земельної ділянки з суміжним землекористувачем та розробити технічну документацію на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не видається можливим.

Просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/3 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні 20.07.2020 року сторони відсутні.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про завершення розгляду справи за її відсутності, просила задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач Київська міська рада, явку свого представника у судове засідання не забезпечили.

22.07.2019 року направили на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечували проти позову з наступних підстав.

Так, відповідач у справі вважає, що позивачкою не правильно обрано спосіб захисту свого права у вигляді визнання права, оскільки право власності ОСОБА_1 на 1/3 земельної ділянки не є таким, що оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, позивачка не зазначає про те, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку втрачені. Також зазначили, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з позовом, оскільки відмову на заяву про передачу у приватну власність 1/3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , від Головного управління земельних ресурсів КМДА отримала у 2003 році, а до суду звернулася лише у 2019 році у зв`язку з чим просили застосувати строк позовної давності.

Зважаючи на викладене вище, суд ухвалив завершувати розгляд справи за відсутності сторін.

Врахувавши думку позивачки ОСОБА_1 , відповідача Київської міської ради, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок набуто в порядку спадкування після померлої сестри ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.11.1985 року, зареєстровано в книзі № 17015 (а.с. 11, 13-16).

Інші 2/3 частини будинку належали ОСОБА_3 .

Спору щодо користування будинком не було, 19.09.1986 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір користування житловим будинком № 4-9452 (а.с. 12).

У 2003 році ОСОБА_3 померла. Частина будинку успадкована спадкоємцями.

Земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку АДРЕСА_1 належала спадкодавцям на праві користування.

У жовтні 2003 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Головного управління земельних ресурсів КМДА щодо передачі у приватну власність 1/3 частини земельної ділянки.

На зазначену вище заяву, отримала відповідь № 03-18/25755 від 26.11.2003 року про відмову у задоволенні заяви, оскільки заяву про передачу земельної ділянки у приватну власність або оренду (у випадку, якщо власниками будинку є іноземці) мають подати всі співвласники будівель і споруд (а.с. 19).

Як видно зі змісту технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме плану присадибної ділянки, будинок розташований на земельній ділянці площею 550 кв.м., що виділена відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 31.07.1956 року за № 1163 та зареєстрована 24.05.1999 року.

Як видно зі змісту листа Головного управління земельних ресурсів КМДА № 03-18/25755 від 26.11.2003 року, ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 14.03.2002 року № 313/1747 «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві», у разі, якщо на земельній ділянці розташовані будівлі і споруди, що перебувають у спільній власності кількох громадян України, заяви подають усі співвласники будівель і споруд. Враховуючи наведене вище та відповідно до п. 5 ст. 120 ЗК України, іншому співвласнику - іноземному громадянину необхідно звернутися до Київської міської ради щодо передачі йому в оренду частини земельної ділянки за вказаною вище адресою. Після надходження до управління доручення Київської міської ради та надання іншим співвласником необхідних матеріалів, в установленому порядку буде підготовлена справа та проект рішення Київради про передачу ОСОБА_1 1/3 частини земельної ділянки у приватну власність та 2/3 частин земельної ділянки іноземному громадянину - в оренду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що власник 2/3 частин будинку АДРЕСА_1 є громадянином Російської Федерації, тривалий час на зв`язок не виходить. 2/3 будинку здані в оренду, а власник не звертається з заявою про передачу земельної ділянки під будинком у його користування.

Таким чином, погодити зовнішні межі земельної ділянки з суміжним землекористувачем та розробити технічну документацію на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не видається можливим. З огляду на викладене вище, просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/3 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як видно зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 30.11.1985 року ОСОБА_1 на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті сестри ОСОБА_4 , зазначена частина будинку належала померлій на підставі рішення Народного суду Московського району міста Києва від 09.05.1962 року, зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації 02.11.1964 року за № 17015.

Земельну ділянку під зазначеним будинком було передано під забудову та ведення присадибного господарства.

У відповідності до ст. 63 ЗК УРСР, присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби.

Згідно п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах, витяг із земельно-шнурової книги, реєстрової книги, по господарської книги (ст. 20 ЗК УРСР, 1970 р.). Відповідно до абзацу другого пункту першого Перехідних положень Земельного кодексу України рішення про передачу громадянам безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення цим громадянам або їх спадкоємцям технічної документації із землеустрою. Згідно п.2 р.7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. Крім того, р.7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Позивачка ОСОБА_1 вступила в управління та володіння спадковим майном, яке, згідно Технічного паспорту від 27.05.1999 року, складається з земельної ділянки площею 550 кв.м. та нерухомого майна у вигляді житлового будинку, 1/3 частина якого належить позивачці на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно п. 3.3. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем, у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

У пунктах 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, визначено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Крім того, ч. ч. 1, 3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення; право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Таким чином, станом на час прийняття та оформлення спадщини у вигляді 1/3 будинку АДРЕСА_1 позивачкою ОСОБА_5 , остання була позбавлена можливості оформити право власності на земельну ділянку під будинком.

У своєму листі № 03-18/25755 від 26.11.2003 року Головне управління земельних ресурсів КМДА, повідомило ОСОБА_5 , і водночас визнало право останньої на набуття у власність зазначеної вище земельної ділянки, що відповідно до рішення Київської міської ради від 14.03.2002 року № 313/1747 «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві», у разі, якщо на земельній ділянці розташовані будівлі і споруди, що перебувають у спільній власності кількох громадян України, заяви подають усі співвласники будівель і споруд. Враховуючи наведене вище та відповідно до п. 5 ст. 120 ЗК України, іншому співвласнику - іноземному громадянину необхідно звернутися до Київської міської ради щодо передачі йому в оренду частини земельної ділянки за вказаною вище адресою. Після надходження до управління доручення Київської міської ради та надання іншим співвласником необхідних матеріалів, в установленому порядку буде підготовлена справа та проект рішення Київради про передачу ОСОБА_1 1/3 частини земельної ділянки у приватну власність та 2/3 частин земельної ділянки іноземному громадянину - в оренду.

Верховний суд України, 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15 сформував наступну правову позицію - при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Посилання відповідача на необхідність подання заяви про набуття права на землю всіма співвласниками, а у іншому випадку неможливості оформити право власності позивача на 1/3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не є коректними, оскільки реалізація права позивача на набуття у власність зазначеної частини земельної ділянки не може залежати від бажання іншого співвласника оформити право оренди на зазначені 2/3 земельної ділянки.

Крім того, позивачка надала суду докази неможливості її звернення до іншого співвласника з пропозицією оформлення їх прав на земельну ділянку, яка перебуває у їх же спів власності з тих підстав, що останній є громадянином іншої держави, на зв`язок не виходить, за місцезнаходженням будинку тривалий період часу не з`являється.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких є - визнання права.

Враховуючи вище викладене та керуючись ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 16 ЦК України, позивачка звертається до суду з позовом про визнання права та захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до яких цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Офіційне тлумачення поняття «інтересу», який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004, яким визначено, що поняття «законний інтерес» є «охоронюваний законом інтерес», за захистом якого зацікавлена особа вправі звернутися до суду, треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Але, згідно ч. 2 даної статті, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно, судом надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі.

Таким чином, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, дослідивши та проаналізувавши відзив відповідача, ураховуючи вище наведені норми законодавства України (УРСР), діючого на час набуття права власності спадкодавцем, керуючись положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України щодо того, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою позовних вимог та необхідність задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на необхідність застосування строків позовної давності, оскільки позивач правомірно протягом тривалого часу користується земельною ділянкою, має право на передачу 1/3 її частини у приватну власність, однак у зв`язку з проживанням іншого співвласника в іншій країні позбавлена можливості реалізувати своє право на набуття у власність частини земельної ділянки шляхом звернення до Київської міської ради, натомість змушена звернутися до суду. Право ОСОБА_1 щодо набуття у власність 1/3 земельної ділянки що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно правовстановлюючих документів є триваючим, не обмеженим у часі, а тому норми щодо строків позовної давності не підлягають до застосування.

На підставі викладеного, керуючись, ЦК України, ЗК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 200, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/3 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк