Справа№329/1097/19
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року смт Чернігівка

Чернігівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Проценко А.М.,

за участю секретаря судових засідань Сивак В.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

представника відповідачів ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов обґрунтований тим, що раніше позивачем як державним інспектором ГУ Держпраці у Запорізькій області здійснювалася перевірка щодо додержання вимог законодавства про працю в КНП «Чернігівський ЦПМСД» Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області.

Відповідачі у справі, які є працівниками амбулаторії, звернулися зі скаргою на головного лікаря ОСОБА_12 до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області, в якій вказали про те, що позивач має дружні стосунки з головним лікарем і нібито приймає участь у всіх відписках з приводу порушенню Чернігівським ЦПМСД законодавства про працю, зайнявши позицію головного лікаря після того, як вимагав хабар у медичних сестер ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які в свою чергу відмовили йому в цьому. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, інформація про те, що він вимагає хабарі стала відома його керівництву та співробітникам, мешканцям селища, в якому проживає. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизлеве ставлення відповідачів до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи та створення негативної соціальної оцінки його особи в очах оточуючих, оскільки його професія є соціально важливою.

У зв`язку з цим просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, інформацію, розповсюджену відповідачами у письмовій скарзі до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області, зобов`язати відповідачів спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом подання письмової заяви до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області у семиденний термін з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі наступного тексту спростування: про те, що в письмовій скарзі відповідачів зазначались недостовірні та неправдиві відомості відносно нього і що він не вимагав хабара у медичних сестер ОСОБА_11 та ОСОБА_9 та стягнути з відповідачів на його користь судовий збір у розмірі 768,40 грн. з кожного.

Ухвалою судді Чернігівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2020 року відкрито провадження у справі, учасників справи повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.02.2020р. відповідачі до суду подали відзив на позовну заяву, де просили відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав його необгрунтованості, оскільки метою їх звернення з колективною скаргою до Національної служби посередництва і примирення відділення в Запорізькій області було запобігання виникненню колективного трудового спору (конфлікту) з головним лікарем Чернігівського ЦПМСД ОСОБА_12 для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів та виказати колективний протест проти медодів роботи головного лікаря, оскільки іншим чином вирішити даний конфлікт неможливо, бо остання має дружні стосунки з інсектором з охорони праці ОСОБА_1 , який всіляко її підтримує, тому вони зневірилися у ньому, а також у можливості вирішення конфлікту на території Чернігівського району, тому і змушені були звернутися до інстанції вищого рівня. У своїй скарзі вони не застосовували такі слова як «злочин», «склад злочину», «вимагав хабар», не вказувалася сума та кваліфікуючі ознаки конкретного складу злочину і особисто не зверталися до керівництва позивача, а звернулися до органу обласного рівня, котрий займається колективними (трудовими) спорами. У позовній заяві викладені глибокі власні міркування позивача, а вони у своїй скарзі описували ситуацію, в якій опинилися на своїй роботі, про свою безпорадність.

21.02.2020р. позивач подав відповідь на відзив, в якому вказав, що відповідачі у своєму відзиві на позов визначають те, що саме вони у своїй скарзі розповсюджували про нього недостовірну інформацію про те, що він вимагав хабар у медсестер ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , а вони йому у цьому відмовили. Така інформація є чітким та безпосереднім приниженням його поваги, гідності та честі, яке порушило його право на недоторканність ділової репутації. Звернення відповідачів до поліції після отримання його позову з заявою про вимагання грошових коштів у сумі 500 грн. у ОСОБА_11 та ОСОБА_9 за виконання своїх службових обов`язків в якості винагороди є нічим іншим, як ухилення від відповідальності за розповсюдження недостовірної інформації відносно нього. На думку відповідачів, наведена ними інформація про вимагання ним хабара є оціночним судженням. Інформація про вимагання хабара містить чотири складових даного правопорушення і прямо принижує його честь, гідність, право на повагу до своєї гідності, честі та ділової репутації, особливо для людини, яка є державним службовцем. Крім того, проводячи перевірку в КНП «Чернігівський ЦПМСД» в період з 25.02.2019р. по 04.03.2019р. він ніколи і будь-яким чином не спілкувався з медичними сестами ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , оскільки вони не входять до складу адміністрації цього підприємства, тому недостовірна інформація про вимагання у них хабара є просто вигадкою, яка продиктована ненавистю та аморальності з метою завдання йому шкоди.

28.02.2020р. відповідачі подали заперечення на відповідь позивача на відзив, які повністю узгоджуються з поданим ними відзивом, лише доповнили, що не відповідає дійсності той факт, що ОСОБА_1 ніколи не спілкувався з медичними сестрами ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , можливо з його боку проявляється напрацьована звичка ігнорувати моральні норми у відношенні осіб, які не мають повноважень керівника. Просили у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на їх користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_13 інспектор кадрів КНП «Чернігівський ЦПМСД» в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 як інспектор праці здійснював перевірки на підставі направлень, перевірялися документи. У 2019р. було багато перевірок у зв`язку з надходженням скарг працівників, в тому числі і з боку відповідачів, в результаті деяких з них були виявлені порушення.

Свідок ОСОБА_12 - головний лікар КНП «Чернігівський ЦПМСД» в судовому засіданні пояснила, що з 2010р. знає ОСОБА_1 як інспектора праці. У 2019 році за заявами відповідачів ним було проведено 6 перевірок. Під час проведення перевірок він перебуває лише в адміністративній частині будівлі лікарні, де перевіряє документи та спілкується з нею лише суто з робочих питань, зі співробітниками він не спілкується взагалі. Про вимагання чи пропозицію хабара ОСОБА_14 дізналася лише тоді, коли її викликали до суду як свідка.

Свідок ОСОБА_15 - економіст КНП «Чернігівський ЦПМСД» в судовому засіданні пояснила, що знає ОСОБА_16 як інспектора праці, який проводив перевірки за скаргами працівників лікарні. Під час перевірки перевіряє лише письмові документи, з працівниками не спілкується. За результатами проведених ним перевірок, економічних чи бухгалтерських порушень виявлено не було.

Свідок ОСОБА_17 - головний бухгалтер КНП «Чернігівський ЦПМСД» в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що працівники лікарні неодноразово зверталися до різних органів з приводу порушень в сфері праці. За результатами перевірок інспектором праці порушень виявлено не було. При проведенні перевірок ОСОБА_18 оглядає документи, що йому надаються, які в свою чергу вона надає відділу кадрів, при цьому особистого спілкування працівників з ним не відбувається. Вважає, що в колективі існує конфлікт між відповідачами та адміністрацією лікарні.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що працювала молодшою медичною сестрою в КНП «Чернігівський ЦПМСД». У лютому 2019 року, стоячи під кабінетом лікаря ОСОБА_5 , через привідкриті двері чула, як ОСОБА_1 медсестрам ОСОБА_11 та ОСОБА_9 озвучив суму у розмірі 500 грн. за вирішення їх питань.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів та їх представника, свідків, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачі по справі звернулися з колективною скаргою до Національної служби посередництва і примирення в Запорізькій області щодо порушення трудового законодавства головним лікарем КНП «Чернігівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області ОСОБА_12 та дії інспектора по охороні праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області ОСОБА_1 під час здійснення перевірки, з метою запобігання виникненню колективного трудового спору.

На вказану скаргу начальником Національної служби посередництва і примирення в Запорізькій області направлено лист начальнику Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 30.10.2019 року за № 01-01/01-08/29 для здійснення в межах повноважень перевірки додержання вимог законодавства про працю посадовими особами КНП «Чернігівський центр ПМСД».

02.02.2020р. відповідачами у справі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 до Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області подано заяви з приводу вимагання з них державним інспектором Головного управління у Запорізькій області Савочкою В.В. в лютому 2019р. грошових коштів як винагороди у сумі 500 грн. за виконання своїх службових обов`язків, що підтверджується талонами - повідомленнями єдиного обліку №№235,236 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення.

Частина 1 ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У справі зазначеної категорії позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Слід зазначити, що норма частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема стаття 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Питання практичної реалізації громадянами наданих статтею 40 та 55 Конституції України прав регулюються, зокрема Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності, у тому числі органів державної податкової служби та їх посадових осіб. З огляду на викладене, Конституційний Суд України у від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 вказує, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачі у справі не поширювали про позивача недостовірну інформацію, а лише повідомили про факти, викладені в їх колективній скарзі, Національну службу посередництва і примирення в Запорізькій області, з метою надання їх колективу допомоги у вирішенні конфлікту з головним лікарем КНП «Чернігівський центр ПМСД», оскільки, як вони пояснюють, зневірилися у інспекторі по охороні праці через його дружні відносини з головним лікарем та Чернігівське ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області з приводу вимагання ОСОБА_1 у медсестер ОСОБА_9 , ОСОБА_11 грошових коштів в якості винагороди у сумі 500 грн. за виконання своїх службових обов`язків.

Позивач ОСОБА_1 займає посаду головного державного інспектора Головного Управління Держпраці у Запорізькій області, тобто є публічною особою.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основаположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров`я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов`язковою відповідністю умовам: а) передбачуваності законом конкретного втручання; б) відповідності втручання легітимній меті; та в) за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Отже, інформація, про спростування якої пред`явив вимогу ОСОБА_1 , не підлягає визнанню недостовірною та такою, що порушує його права, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на посаді головного державного інспектора Головного Управління Держпраці у Запорізькій області.

Також судом встановлено, що відповідачі у своїй колективній скарзі висловили своє суб`єктивне оціночне судження, свій особистий погляд на події, які не підлягають спростуванню. Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України відповідачі скористалися своїм правом на звернення до державних органів.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачів було порушено його особисті немайнові права.

ЄСПЛ у справі «Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Більше того, необхідно враховувати, зокрема, різноманітність доводів, з якими сторона у справі може звернутися до суду, та відмінності, що існують у Договірних Державах стосовно встановлених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків та викладення і підготовки судових рішень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13,76-82,89, 263-265,268,352,354 ЦПК України, ст.ст. 277, 297,299 ЦК України, п.п.15,16,21 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, суд

УХВАЛИВ:

Повністю відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 22 вересня 2020 року.

Суддя: А.М.Проценко