ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2013/20 Справа № 204/5202/19 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ, про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ, про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.05.2019 року по 30.06.2019 року у розмірі 56 896 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати в тому числі витрати на правничу допомогу.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.04.2019 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду інженера-проектувальника у представництві «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ», структурний підрозділ дільниця з будівництва об`єктів транспортної інфраструктури, де він працює по теперішній час. Щомісячний оклад було встановлено у розмірі 25342,00 грн. Позивачу було нараховано заробітну плату в наступних розмірах: - за квітень 2019 року нараховано 13 779,16 грн. (до виплати 11 092,22 грн.); - за травень 2019 року нараховано 28 448,00 грн. (до виплати 22 900,64 грн.); - за червень 2019 року нараховано 28 448,00 грн. (до виплати 22 900,64 грн.). Однак, починаючи з 01.05.2019 року по теперішній час відповідач не виплачує позивачу заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. В період з 22.04.2019 року по 22.07.2019 року було лише одне надходження заробітної плати 29.05.2019 року у розмірі 11092,22 грн., що є заробітною платою за квітень 2019 року. Інших надходжень заробітної плати на рахунок позивача не було. Всього станом на 25.07.2019 року відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 56896,00 грн., але виплатити її внаслідок відсутності грошових коштів відмовився. Через відсутність грошових коштів позивач був позбавлений належного забезпечення своєї життєдіяльності, через що змінився спосіб його життя, довелось економити на продуктах харчування, позивач не міг купувати продукти харчування нормальної якості та урізноманітнювати свій раціон, перебував у постійному стресі через те, що не міг отримати свою зарплатню, яка необхідна йому для життєдіяльності, через що погіршило його самопочуття як фізичне так і психологічне (моральне), доводилося докласти додаткові зусилля для влаштування свого побуту. Крім того, у зв`язку із підготування позовної заяви, він вимушений був звернутись за правовою допомогою, яку також просив стягнути з відповідача, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною заявою.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до Акціонерного товариства «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» в частині позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного товариства «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.05.2019 року по 30.06.2019 року у розмірі 56896,00 гривень та в цій частині закрито провадження (а.с. 49-50).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 500 (п`ятсот) гривень.

Вирішено питання шодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено /а.с. 51-55/.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права /а.с. 59-64/.

АТ «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Судом встановлено, що дійсно АТ «ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» було допущено порушення законних прав ОСОБА_1 щодо своєчасної виплати заробітної плати, що підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, вимог розумності та справедливості, обсягу моральних страждань позивача, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції відповідає вимогам розумності та справедливості, тому колегія суддів погоджується з вказаним розміром.

Доводи апелянта стосовно даної позовної вимоги є незгодою заявника з мотивами та висновками суду першої інстанції викладених в рішенні суду. Однак, апелянтом не надано до апеляційної скарги будь-які докази на спростування вказаних висновків. А посилання апелянта стосовно розміру разового сеансу психолога, необхідна кількість сеансів на тиждень та розрахунок витрат за 8 тижнів відвідування психолога, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки матеріалаи справи не містять відомостей того, що у позивача виникла необхідність відвідування психолога, а також, доказів того, що він відвідував його.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу.

Відмовляючи у стягненні вказаних витрат суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України, а саме, акт приймання-передачі наданих послуг, що унеможливлює встановити, що зазначені витрати були понесені позивачем саме у зв`язку із представництвом його інтересів у суді за даною цивільною справою. Крім того, погодинна тарифікація адвокатських послуг, що міститься в матеріалах справи, лише передбачає «послуги, які заплановано надати замовнику під час розгляду справи у суді І інстанції», а тому, не є витратами, в розумінні ст.ст. 137, 141 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі №757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Наявними в справі письмовими доказами підтверджується, що відповідачем вищенаведені вимоги закону дотримані, оскільки в позові позивачем наведено орієнтовний розрахунок понесених та очікуваних судовит витрат в якому було зазначено понесені судові витрати на професійну правничу допомогу складають 4 500 грн. (а.с. 2 зворот). Також, до позову було надано належним чином завірені копії договору № 01-22-07/19 про надання правової допомоги від 22.07.2019 року (а.с. 11-12), ордеру серія ДП № 2752/004 від 23.07.2019 року (а.с. 13), рахунку-фактури № 1/19 від 22.07.2019 року (а.с. 14), квитанції № 0.0..1 від 23.07.2019 року (а.с. 15), а також, погодинну тарифікацію адвокатських послуг: вартість послуг до договору № 01-22-07/19 про надання правової допомоги від 22.07.2019 року (а.с. 16-17). Крім того, позивачем також було надано суду належним чином завірену копію акту прийому-передачі наданих послуг від 19.09.2019 року за договором № 01-22-07/19 про надання правової допомоги від 22.07.2019 року з детальним описом послуг, які були надані адвокатом позивача та їх вартістю (а.с. 47), що спростовує висновок суду першої інстанції щодо його відсутності.

Вищевказані документи є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами на підтвердження факту понесення позивачем витрат по правовій допомозі, в зв`язку із чим ці докази необґрунтовано не взяті до уваги при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції.

Виходячи з наведених обставин та матеріалів справи колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу, понесених позивачем є обґрунтованими, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального права, з наступним стягненням з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 500 грн.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови в стягненні витрат на правничу допомогу, з ухваленням нового про задоволення вказаних позовних вимог, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди залишено без змін, а в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасовано з постановленням нового рішення про задоволення вказаних вимог судові витрати, а саме судовий збір за подання позову стягнутий рішенням суду на користь держави у розмірі 768,40 грн. зміні не підлягає.

Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача по справі на користь держави судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу скасувати та в цій частині постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Акціонерного товариства ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 500 грн.

В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства ЛІМАК ІНШААТ САНАЇ ВЕ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ на користь держави судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров