ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/183/20

Головуючий у першій інстанції - Олещенко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/816/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2020 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 16.05.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунтування позову посилається на те, що у 2019 році ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом у с. Березанка здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , (чоловіка та батька її неповнолітнього сина). Від тілесних ушкоджень спричинених внаслідок ДТП ОСОБА_4 помер в реанімаційному відділенні Чернігівської обласної лікарні. Кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СК «ТАС» в яку позивач звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування та просила компенсувати понесені витрати на лікування свого чоловіка - ОСОБА_4 в розмірі 1150,00 грн, витрати на поховання в розмірі 5 224,00 грн, а також моральну шкоду, яка пов`язана зі смертю ОСОБА_4 в розмірі 12 мінімальних заробітних плат (4 173,00 грн х 12 = 50 076, 00 грн). Ні страхова компанія, ні відповідач будь-яких грошових коштів в рахунок відшкодування заподіяної майнової та немайнової шкоди позивачу не компенсували та заподіяну шкоду не відшкодували.

Моральну шкоду обґрунтовує душевними стражданнями, які позивач та спільна дитина зазнали внаслідок втрати близької людини, а саме рідного батька та чоловіка. Пережили дуже сильний емоційний стрес, що стало важкою психологічною травмою. Після загиблі ОСОБА_4 у позивача порушився сон, погіршився стан здоров`я, як фізичного, так і морального, позивач почала вживати багато ліків та заспокійливих препаратів. Син загиблого ОСОБА_4 зазнав значної моральної шкоди, яка виразилась в емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, адже втратив свого батька, який його виховував, дарував батьківську любов та турботу.

Позивач зазначає, що загальний розмір заподіяної моральної шкоди оцінює в сумі 200 000 грн, по 100 000 грн, на кожного позивача, за вирахуванням моральної шкоди, яка пов`язана зі смертю ОСОБА_4 в розмірі 12 мінімальних заробітних плат (4 173,00 грн х 12 = 50 076, 00 грн) і у майбутньому повинна бути відшкодована в АТ «СК «ТАС», тобто з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню по 74 962, 00 грн на кожного.

В позові позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду пов`язану із смертю чоловіка - ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень у ДТП, яка сталася 20.06.2019, в розмірі - 74 962, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду пов`язану із смертю батька - ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень у ДТП, яка сталася 20.06.2019, в розмірі - 74 962, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на пофесійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду від 02.04.2020 позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «СГ «ТАС», про відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 74 962, 00 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 74 962, 00 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000, 00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю підстав для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду, враховуючи не доведення, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого та враховуючи презумпцію вини відповідача, як завдавача шкоди, під час ДТП внаслідок якої ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження від яких помер, та обґрунтованістю вимог позову щодо заподіяної моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька та чоловіка позивачів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 02.04.2020, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обгрунтування скарги заявник посилається на те, що правові підстави для відшкодування завданої шкоди позивачу відсутні, оскільки дії потерпілого ОСОБА_4 були умисними. Дії потерпілого свідчать про те, що він умисно вчинив такі дії та бажав настання таких наслідків, оскільки наїзд стався не з лежачою людиною, не на пішохідному переході та дії потерпілого були не пасивні відносно руху транспортного засобу. Позивачем не доведено та не надано доказів існування обставин того, що шкода була завдана внаслідок винних дій позивача. Докази, зібрані у кримінальному провадженні, свідчать про те, що своїми діями потерпілий призвів до настання невідворотніх наслідків. Крім того, суд першої інстанції не врахував ч. 1 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

З посиланням на ч. 4 ст. 1193 ЦК України ОСОБА_3 зазначає, що у нього відсутня можливість надання матеріальної допомоги сім`ї потерпілого, оскіьки він знаходиться у скрутному матеріальному становищі, має на утриманні матір-пенсіонерку, яка хворіє рядом хронічних захворювань. З заявником проживає та перебуває на його утриманні неповнолітня дочка ОСОБА_5 , 2007 р.н., яка теж хворіє хронічними захворюваннями. ОСОБА_3 являється інвалідом ІІІ групи та потерпілим від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, теж має ряд хронічних захворювань, працює електромонтером у КП «Деснянське», отримує мізерну заробітну плату, близько 4000,00 грн. Крім того, потерпілий протягом 3 днів знаходився на стаціонарному лікуванні у лікарні. Усі витрати на лікування буди понесені ОСОБА_3 .

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 29.11.2019, 20 червня 2019 року, близько 03 годин 00 хвилин, ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «ЗАЗ» модель «SENS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Чернігів-Мена-Сосниця-Грем`яч, в с. Киселівка Чернігівського району Чернігівської області, зі сторони с. Брусилів у напрямку м. Чернігів та неподалік будинку № 56 по вул. Молодіжна, с. Березанка, Чернігівського району здійснив наїзд на пішохода - ОСОБА_4 . В результаті ДТП ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в реанімаційному відділенні Чернігівської обласної лікарні. За вказаним фактом 20.06.2019 Чернігівським РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області внесені відомості до ЄРДР за №0000550 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 17.07.2019 кримінальне правопорушення перекваліфіковано з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. У постанові зазначено, що орган досудового розслідування прийшов до висновку, що водієм ОСОБА_3 правила дорожнього руху, які б знаходились в прямому причинному зв`язку з настанням вищевказаної ДТП не порушено, а пішохід ОСОБА_4 порушив вимог п.п.4.4, 4.7 Правил дорожнього руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної ДТП і знаходилось в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП. Кримінальне провадження №0000550 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 14-17).

З копії полісу № АО/5427077 від 26.04.2019 вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ЗАЗ» модель «SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС» (а.с. 30).

09.07.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до AT «СК «TAC» із заявою про виплату страхового відшкодування, та просила компенсувати понесені витрати на лікування чоловіка ОСОБА_4 в розмірі 1 150 грн, витрати на поховання в розмірі 5 224 грн, а також моральну шкоду, яка пов`язана зі смертю ОСОБА_4 , в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, що становить 50 076 грн (а.с.31-33).

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 12.02.2009 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с.8).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть від 25.06.2019 (а.с. 10) ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У лікарському свідоцтві про смерть № 739 (а.с. 11) причиною смерті зазначено: внутрішньочерепна травма з переломом кісток черепа. Датою травми - 20.06.2019, місце й обставини, при яких відбулася травма - автодорога в с. Киселівка.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду, враховуючи не доведення, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого та враховуючи презумпцію вини відповідача, як завдавача шкоди, під час ДТП внаслідок якої ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження від яких помер, та обґрунтованістю вимог позову щодо заподіяної моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька та чоловіка позивачів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_1 як дружина загиблого ОСОБА_4 , а також позивач ОСОБА_2 , як син, мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка та батька позивачів, що узгоджується з позицією Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №212/1162/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Відповідно до частини першої ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обов`язковому з`ясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Ч.2 ст.1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивача ступінь важливості для нього предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦКУкраїни шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові №6-145цс12 від 05.12.2012 року.

Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5).

Досудовим розслідуванням встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок ДТП, за участю транспортного засобу (тобто джерела підвищеної небезпеки), який належить відповідачу.

Відтак в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України обов`язок відповідача (як володільця транспортного засобу) щодо відшкодування моральної шкоди має місце незалежно від наявності його вини у вчиненні ДТП.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Враховауючи вказане вище, доводи апеляційної скарги про те, що правові підстави для відшкодування завданої шкоди позивачам відсутні, оскільки дії потерпілого ОСОБА_4 були умисними, та докази, зібрані у кримінальному провадженні, свідчать про те, що своїми діями потерпілий призвів до настання невідворотніх наслідків, є спростованими матеріалами справи.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Факт порушення ПДР не є умислом, оскільки відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що потерпілий свідомо та бажано допустив дії, внаслідок яких загинув.

Щодо посилання заявника на ст. 1193 ЦК України, як на відсутність можливості надання матеріальної допомоги сім`ї потерпілого, оскільки він знаходиться у скрутному матеріальному становищі, та доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 відносно перебування на його утриманні матері та дитини, які мають хронічні захворювання, а також сам заявник має ряд хронічних захворювань, є інвалідом ІІІ групи та потерпілим від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, працює електромонтером у КП «Деснянське», та отримує низьку заробітну плату, близько 4000,00 грн, а також понесення витрат на лікування щодо потерпілого ОСОБА_4 який знаходився на стаціонарному лікуванні у лікарні, судова колегія зазначає наступне.

Підстави для застосування ст. 1193 ЦК України для звільнення відповідача від відшкодування моральної шкоди відсутні з огляду на правовий висновок Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №352/342/17, що постановлений у подібних правовідносинах.

За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Можна виділити критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зокрема характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близької людини слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, характер стосунків позивачів та померлого, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі їх життя, пов`язаних із втратою чоловіка та батька для дитини, виходячи із принципів розумності і справедливості, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру завданої моральної шкоди.

З врахуванням наведеного, судом першої інстанції з врахуванням заявлених вимог, належним чином з`ясовано підстави позову та обґрунтування вимог, суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди визначеної в позові. Доводи апеляційної скарги правильних висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 21.09.2020.

Головуючий Судді: