справа № 197/1174/19
провадження № 2/197/304/20
ШИРОКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Охнач О.В.,

за участі:

секретаря судового засідання: Гетьманенко О.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Широке цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання та припинення права власності на частину домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в жовтні 2019 року звернулася до суду з позовом, який в подальшому змінила і просила суд:

-припинити право власності відповідачки на належну їй частку у спільному майні 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 зі сплатою їй грошової компенсації в сумі 4 780 грн.,

-визнати за позивачкою право власності на 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 ,

-судові витрати не відшкодовувати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що після смерті ОСОБА_3 сторони отримали у спадок спірне домоволодіння. За рішеннями суду за позивачкою визнано право власності на Ѕ та ј частки цього останнього. Відповідачка має інше житло, де і проживає. Підставною звернення до суду є ст.ст. 183, 364 ч. 2 ЦК України. Відповідач документально, належну їй частку спадщини не оформила.

Ухвалою судді від 07.11.2019 року відкрито провадження у справі (загальне позовне провадження).

Ухвалою судді від 27 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті.

Позивачка в судовому засіданні змінений позов та його обґрунтування підтримала повністю.

Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову.

Суд, дослідивши надані суду докази в сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Внаслідок реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 113)).

ОСОБА_3 (далі - спадкодавець) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним записом в Свідоцтві про смерть (а.с. 9).

Позивачка є дочкою спадкодавця, що підтверджується її Свідоцтвом про народження (а.с. 112).

Мати позивачки, ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 42).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 18-19, 61-63, 114-116, 129-130), позивачка є власником Ѕ та ј частки домоволодіння АДРЕСА_2 (без земельної діляки). Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння (загальною площею 0,7082 га), кадастрового номеру не має, в приватній власності не перебуває (а.с. 121).

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач має інше житло, в спірному домоволодінні не зареєстрована і не проживає. Вважає, що спірне домоволодіння є неподільною річчю на підставі ст. 183 ЦК України і позбавлення відповідача права власності на її 1/6 не завдасть останньому істотної шкоди. Продати свою частку відповідач відмовляється.

Відповідно до Звіту про оцінку нерухомого майна від 01.11.2019 року (а.с. 65-92) вартість спірного майна без вартості земельної ділянки, тобто 1/6 складає 11 250,50 грн., що більше на 6 470,50 грн. від запропонованої позивачем. Відповідач - рідна сестра позивачки і дочка спадкодавця (а.с. 11).

На час смерті обох батьків відповідач не проживала з ними, що випливає зі змісту довідки № 1086 від 24.12.2019 року (а.с. 119, 122).

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 09.04.2019 року (а.с. 114-115) встановлено, що видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.11.2018 року за реєстровим № 1210 на ім`я відповідача

Як повідомили суду сторони в судовому засіданні, відповідач не реєструвала право власності на зазначене домоволодіння, тобто на час розгляду справи не є його співвласником (а.с. 129-130).

Наведені вище обставини ніким не заперечуються.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Згідно зі статтею 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають:

1) право власності… .

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За відсутності дійсного спору про право володіння, користування і розпорядження майном між спадкоємцями, спір про визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини і щодо якого не отримано свідоцтво про прийняття спадщини, не підлягає розгляду судом, адже в такому випадку суд не визнаватиме право власності, яке набув і зареєстрував спадкоємець, а де-факто встановлюватиме його, тобто створюватиме

До моменту державної реєстрації спадщини спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, тобто має право на спадщину, але не є власником відповідної нерухомої речі.

Право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає не з часу відкриття спадщини, а значно пізніше за умови отримання свідоцтва про право на спадщину і державної реєстрації цього права

В даному випадку відповідач не здійснила державну реєстрацію права власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 365 ч.ч. 1, 2 ЦК України:

право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї;

суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте позивачка такі кошти не внесла.

Ставлячи питання про припинення права відповідача на частку у спільній власності на нерухоме майно та присудження відповідної компенсації, позивач виходив лише вартості об`єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці. Однак, за змістом правової позиції позивача та відповідно до фактичних обставин справи задоволення вимоги про припинення права власності відповідача на частку в житловому будинку тягне і припинення права власності відповідача на належну йому частку у праві на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Тобто, по суті позивач поставив і питання про позбавлення відповідача права власності на землю, цю позицію у контексті положень ст. 377 ч. 1 ЦК України, ст. 120 ч.ч. 1, 4 ЗК України (право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, переходить відповідно до переходу права на цей об`єкт (слідує за цим правом)) підтвердив позивач в суді.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, набуте в законний спосіб право власності, зокрема, на нерухоме майно, підлягає захисту (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 328, 373, 380, 381, Глава 29 ЦК України, ст.ст. 78, 90, Глава 23 ЗК України).

Вже лише ці обставини, що передбачали необхідність захисту права власності на земельну ділянку, виключали можливість задоволення позову. Посилання сторони позивача на те, що відповідач не проживає в будинку не впливають на висновок про необґрунтованість позову.

Конституція України (ст.ст. 33, 47), ЦК України (ст.ст. 270, 274, 310, 313), ЖК України (ст.ст. 1, 9), Закони України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст. 2), «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (ст. 1), інші норми цих законів та інші положення законодавства гарантують кожному громадянину України право на свободу пересування, на вільний вибір місця проживання, на виїзд з України та повернення до України, право на житло та визначають, що обмеження відповідних прав можуть мати місце лише в порядку, передбаченому Конституцією та Законами України, протиправне обмеження та/або позбавлення відповідних прав не допускається, ці права підлягають захисту.

Така реалізація прав на свободу пересування жодним чином не впливає на обсяг права власності особи, на її повноваження як власника майна, не може слугувати підставою для обмеження особи у праві користування своїм жилим приміщенням, у здійсненні права власності, тим більше підставою для позбавлення відповідного права тощо.

Експертизи (будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи) не проводилися і на вирішення експерту не ставилися питання щодо реальних варіантів поділу в натурі житлового будинку (виділу в натурі відповідної частки в будинку) з урахуванням належного встановлення дійсного технічного стану будівлі, дійсної технічної можливості реконструкції будинку, його добудови, перебудови, питання щодо необхідності та/або можливості відступу від наявних часток сторін у праві власності на будинок із відповідною компенсацією тощо, тоді як за характером спору та з урахуванням потреби у поділі будинку на два належні жилі приміщення вирішення таких питань викликалося необхідністю, якщо позивач заявив і підтримував відповідну вимогу.

Відповідні правові позиції щодо недопустимості припинення права співвласника на частку в спільному майні за позовом іншого співвласника у разі, якщо це завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, а також щодо можливості вирішення відповідного питання лише за умови попереднього внесення позивачем вартості відповідної частки на депозитний рахунок суду, висловлені в постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 у справі № 6-37цс13 та в ряді інших постанов у відповідних справах, для відступу від яких апеляційний суд підстав не вбачає (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

За таких обставин, із тих підстав, із яких позов був пред`явлений, він не був доведений і не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як встановлено п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить з 01.01.2019 року 1921 грн.

Мінімальна ставка судового збору станом на 01.01.2019 року 768,40 грн.

Судовий збір позивачем сплачено в повному обсязі.

Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно експертної оцінки, вартість спірної частки домоволодіння станом на 01.11.2019 року складає 11 250,50 грн. (а.с. 65-92).

Зважаючи на те, що в позові відмовлено повністю, судові витрати необхідно покласти на позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На основі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 81, 141, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Датою ухвалення рішення є дата проголошення рішення.

Учасники справи (данні):

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

СУДДЯ О.В.ОХНАЧ