Номер провадження 2/754/4462/20
Справа №754/3130/20
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідачів - ОСОБА_4

розглянувши позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Відповідно до розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації м. Києва № 7986 від 16.12.1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та померлій ОСОБА_5 в рівних долях і реєстрована в БТІ м. Києва у реєстрову книгу за №3995 від 30 грудня 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва.

ОСОБА_1 з покійною мамою, ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового зонду» скористались наданим нам правом і взяли участь у приватизації державного житлового фонду у 1998 році. Свідоцтво про право власності на житло було видане в одному примірнику і зберігалось у ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у 2019 році до ОСОБА_1 приїхала племінниця ОСОБА_3 в гості і 20.01.2019 року ОСОБА_1 виявила у квартирі, що оригінал свідоцтва про право власності зник з квартири.

З даного приводу позивачка звернулась до Деснянського управління поліції.

В процесі перевірки було встановлено, що оригінал свідоцтва забрала спадкоємиця померлої ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

На неодноразові звернення позивачки до відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації їй було надано відповідь про неможливість видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло з тих підстав, що з нормами п.16 Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого чайна в м. Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації) від 27 жовтня 2009 року №1227 дублікат свідоцтва про право власності оформляється у разі його втрати, крадіжки, пошкодження на підставі звернення та архівних документів, що зберігаються в органах, які оформили право власності.

Тобто, дублікат видається лише у разі втрати або зіпсування документа.

Разом з тим, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 09.04.2019 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину Погребищенською державною нотаріальною конторою Вінницької області, на підставі якого було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим нею був пред`явлений оригінал свідоцтва про право власності на житло (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додається до позову).

Тобто, свідоцтво про право власності на квартиру не загублене, не викрадене, а є в наявності у відповідачки, яка є спадкоємицею померлої співвласниці житла.

Також на звернення до Відділу приватизації позивачці було надано Інформаційну картку адміністративної послуги Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, затверджену Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 липня 2016 року №413 в редакції від 22 травня 2019 року №275, що умовою отримання дубліката свідоцтва є заява зі згодою всіх повнолітніх співвласників житла у разі втрати (викрадення) або непридатності до користування оригінала свідоцтва про право власності на житло.

На неодноразові звернення позивачки до відповідачки повернути мені оригінал свідоцтва про право власності на житло, я отримую відмови, з тих підстав, що вона вважаючи себе спадкоємцем за заповітом, вважає, що з часу відкриття спадщини їй належить правовстановлюючий документ на квартиру, хоча її правовстановлюючим документом на квартиру є Свідоцтво про право на спадщину.

За відсутності правовстановлюючого документу на квартиру позивач позбавлена можливості оформити субсидію, отримати матеріальну допомогу з бюджету міста, вільно розпорядитись своїм майном та навіть не може здійснити державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за вищевказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вимоги позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на наступне. Відповідач зазначає, що викладені в позовній заяві обставини, якими обґрунтовано позов є безпідставними, нелогічними та дивними. Додатково зазначає, що вона дійсно мала право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . При оформлені спадщини вона зверталась до позивача для отримання оригіналу правовстановлюючого документу і позивач його надала добровільно. Після вчинення нотаріальної дії документ був повернутий позивачу.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі.

Позивач надаючи пояснення особисто зазначила, вважає що правовстановлюючий документ знак з вини відповідача (вона забрала) зазначаючи «вона могла, я її знаю».

Представник відповідача, відповідач проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень та поданих стороною відповідача доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Матеріали справи містять фотокопію Свідоцтва про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в рівних долях.

Згідно довідки Деснянського УПГУНП у місті Києві від 02.09.2020 року за результатами перевірки по заяві громадянки ОСОБА_1 щодо факту відсутності документів ознак злочину виявлено не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

Суд визначив, що предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.24, 55, 56, 110, 112, 113, 180-184 Сімейного кодексу України, ст.ст.10,12, 81, 258,263- 266,272,352-354 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 25 вересня 2020 року.

Суддя