Провадження номер 2/741/571/20
Єдиний унікальний номер 740/5974/18
РІШЕННЯ

іменем України

22 вересня 2020 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря Качан О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Величко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за теплову енергію,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, та просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за надані послуги з теплової енергії за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2019 року в сумі 31176,37 грн. та 1762 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Позовну заяву позивач мотивує тим, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 по 1/2 частки кожен. На ім`я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідачі належним чином не виконують обов`язки по оплаті послуг, які надаються, що призвело до утворення вказаної заборгованості.

Ухвалою від 20 лютого 2019 року провадження у справі відкрито Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

11 березня 2019 року на адресу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2019 року суд постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02 липня 2019 року до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 липня 2019 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

24 липня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області заяву про відвід головуючої судді Ковальової Т.Г.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 липня 2020 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про відвід головуючої судді Ковальової Т.Г. по вищевказаній справі.

04 серпня 2020 року згідно з розпорядженням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 липня 2020 року вищевказану справу передано на розгляд Носівського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2020 року було прийнято до провадження вказану цивільну справу та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, адвокат Царенко А.А., у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (а. с. 165, 166), не просили про відкладення розгляду справи, не повідомили про поважні причини неявки до суду. 20 вересня 2019 року від представника відповідача ОСОБА_4 до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області подано заяву, у якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позов подано поза межами позовної давності, та застосувати позовну давність. Справу просить розглянути за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 22 вересня 2020 року не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була достовірно обізнана, оскільки була присутньою в судовому засіданні Носівського районного суду, яке відбулося 28 серпня 2020 року, та їй було оголошено ухвалу суду про відкладення розгляду справи до 22 вересня 2020 року до 10 год. Крім того, відповідачу ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням було направлено судову повістку на адресу її місця проживання. Також, обізнаність відповідача ОСОБА_2 про дату, час та місце проведення судового засідання підтверджується змістом її звернень, які надійшли до Носівського районного суду 03 вересня 2020 року (а. с. 161-163). Однак відповідач ОСОБА_2 не повідомила про причини своєї неявки до суду, не просила про відкладення розгляду справи. Від відповідача ОСОБА_2 до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області надійшли заперечення щодо солідарної відповідальності по стягненню заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 , у яких вона просить суд стягнути заборгованість в сумі 30176,37 грн., з урахуванням сплачених коштів, з відповідача ОСОБА_3 28 серпня 2020 року до Носівського районного суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до боргу за послуги (а. с. 143-145).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Отже, ураховуючи вищевказані положення ст. 223 ЦПК України, суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , оскільки вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, але не з`явилися в судове засідання та не повідомили про поважні причини своєї неявки, а також за відсутності відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, але не з`явилася в судове засідання та не повідомила про поважні причини своєї неявки. Крім того, у судове засідання з`явилася представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , яка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у змісті позову, просила стягнути з відповідачів 31176,37 грн. заборгованості за надану теплову енергію та 1762 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору. Представник позивача пояснила, що з листа-розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 , який наявний в матеріалах справи, вбачається, що інколи на особовий рахунок № НОМЕР_1 вносилися кошти на оплату наданих послуг з теплопостачання, сума внесених коштів була вирахувана із суми боргу. Доводи відповідача ОСОБА_2 та її представника про те, що саме відповідач ОСОБА_2 за рахунок своїх власних коштів та за рахунок субсидії сплачувала ці кошти нічим не підтверджені, особовий рахунок на квартиру єдиний, оплати були зараховані на погашення заборгованості по цьому особовому рахунку, а не конкретно по особі, позивач не має інформації, ким внесено ці кошти, адже вони зараховуються на єдиний особовий рахунок. У натурі квартира, яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, не розділена, різні особові рахунки не відкриті, а, отже, відповідачі повинні нести спільну солідарну відповідальність за несплату наданих послуг з теплопостачання.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Величко А.А., у судовому засіданні частково визнала позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 , не заперечувала проти стягнення з ОСОБА_2 4776,29 грн. та пояснила, що співвласниками квартири є ОСОБА_2 та її колишній чоловік ОСОБА_3 в рівних частках. ОСОБА_2 має мінімальні доходи, оскільки є інвалідом ІІ групи та отримує пенсію 2000 грн., яка йде на ліки та сплату комунальних послуг. Однак, незважаючи на мінімальні доходи ОСОБА_2 з власних коштів та за допомогою субсидії майже сплатила належну їй суму нарахованої послуги теплопостачання та підігріву води, а інший відповідач ОСОБА_3 не платив нічого. ОСОБА_2 по можливості сплачувала за отримані послуги. Згідно з довідкою-розрахунком по ОР № 7102 ОСОБА_2 сплачено 6685,70 грн.+14938,01 грн. (субсидія), що в сумі становить 21628,71 грн. За вказаний період по квартирі нараховано до сплати 52800,08 грн., цю суму мають сплачувати співвласники в рівних частинах по 26400,04 грн. А тому представник відповідача ОСОБА_2 уважає, що сума боргу ОСОБА_2 становить 47776,29 грн., а іншого відповідача ОСОБА_3 26400,04 грн.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши зібрані у справі докази, суд робить нижченаведений висновок.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права й обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів та відповідний обов`язок щодо оплати наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а обов`язок виконавця забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

У судовому засіданні встановлено, що договір між сторонами стосовно надання послуг теплопостачання відсутній, при цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

У постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13 зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому, факт відсутності договору на надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верхового Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно з положеннями ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг відносяться, зокрема, послуги з централізованого постачання гарячої води та опалення. Статтями 20, 21 цього Закону визначені права й обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

У положенні статті 13 Конституції зазначено, що власність зобов`язує.

Указана норма Основного Закону кореспондується з ч. 4 ст. 319 ЦК України та ст. 322 ЦК України, у яких зазначено про те, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, зі змінами, установлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Отже, чинне законодавство України визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Відповідачі є споживачами комунальних послуг, які надаються ТОВ «НіжинТеплоМережі» у квартирі АДРЕСА_1 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_2 .

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником 1/2 частки вказаної квартири на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року є ОСОБА_3 , власником іншої 1/2 частки є ОСОБА_2 (а. с. 7-9).

Згідно з довідкою відділу квартирного обліку, приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади від 29 грудня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 13).

Тягар утримання майна лежить на співвласниках квартири (стаття 322 ЦК України).

Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Оскільки квартира є приватною власністю, то належними відповідачами є співвласники, кожен з яких в силу того, що квартира належить їм на праві спільної часткової власності, відповідає відповідно до своєї частки у спільному майні, адже іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано.

Так, ОСОБА_2 є відповідачем в частині зобов`язання, яка рівна 1/2 частки, що відповідає її частці у праві спільної часткової власності на квартиру, а ОСОБА_3 у частині заборгованості, яка рівна 1/2 частки, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності на квартиру.

Указана правова позиція викладено в постанові Верховного Суду України від 20 вересня 2018 року у справі № 522/7683/13-ц.

Згідно з листом-розрахунком відповідачі мають заборгованість за надані послуги за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2019 року в сумі 31176,37 грн., що свідчить про те, що відповідачі не здійснюють належним чином оплату за отримані послуги (а. с. 36).

Із урахуванням викладеного вбачається, що відповідачі користуються наданими позивачем послугами, але не сплачують їх в повному розмірі. При цьому судом враховується, що відсутність договору між сторонами на надання та отримання послуг не тягне за собою наслідків, що зумовлюють звільнення відповідачів від сплати послуг, оскільки позивачем послуги надавалися, відповідачі зобов`язані і за відсутності договору сплачували кошти за отримані послуги, оскільки між сторонами в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства фактично виникли цивільно-правові відносини згідно зі ст. ст. 4, 11 ЦК України.

Також суд ураховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 27 березня 2013 року по справі №6-6ц13, відповідно до якої наймач згідно зі статтею 68 ЖК України зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги; законодавство не передбачає звільнення від сплати за отримані послуги у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідачем ОСОБА_3 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Представником позивача 22 вересня 2020 року подано клопотання про застосування до спірних правовідносин правил переривання перебігу позовної давності на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є невиконання відповідачами зобов`язань з оплати послуг за теплову енергію, яке виникло з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2019 року.

Про стягнення такої заборгованості позивач вперше звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості 21 грудня 2018 року, тобто поза межами загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У силу ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

Із листа-розрахунку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , наданого позивачем, убачається, що відповідачами періодично вносилася оплата за надані комунальні послуги, а саме: у грудні 2014 року 50 грн., у червні 2015 року 233 грн., у липні 2015 року 300 грн., у серпні 2015 року 300 грн., у серпні 2015 року 400 грн., у жовтні 2015 року 100 грн., у листопаді 2015 року 163 грн., у грудні 2015 року 200 грн., у січні 2016 року 300 грн., у серпні 2016 року 31,40 грн., у вересні 2016 року 1591,56 грн., у жовтні 2016 року 465,54 грн., у листопаді 2016 року 62,28 грн., у грудні 2016 року 53 грн., у січні 2017 року 51,96 грн., у лютому 2017 року 17,57 грн., у березні 2017 року 51,96 грн., у травні 2017 року 22,94 грн., у червні 2017 року 45,88 грн., у липні 2017 року 242,23 грн., у серпні 2017 року 60 грн., у вересні 2017 року 100 грн., у жовтні 2017 року 68,77 грн., у січні 2018 року 50 грн., у червні 2018 року 50 грн., у липні 2018 року 100 грн., у серпні 2018 року 100 грн., у листопаді 2018 року 195,61 грн., у грудні 2018 року 179 грн., у січні 2019 року 300 грн., у лютому 2019 року 300 грн., у травні 2019 року 500 грн. (а. с. 36).

Отже, такі дії відповідачів суд розцінює як переривання строку позовної давності.

Зазначене відповідає правовій позиції, раніше висловленій Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 437/2726/13-ц.

Згідно зі ст. 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов`язання.

Отже, суд, заслухавши пояснення учасників справи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази зібрані у справі, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, робить висновок, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, але заборгованість з оплати вартості послуг за теплову енергію та судовий збір підлягають стягненню з відповідачів в дольовому порядку, відповідно частки кожного співвласника у спільній частковій власності.

Такий висновок суду склався, оскільки позивачем у встановленому законом порядку доведено, що послуга з постачання теплової енергії до квартири, яка належить відповідачам, надавалася в повному обсязі. Правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з існуючими тарифами відповідачами не спростовано. Доказів ненадання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 комунальної послуги з постачання теплової енергії не надано. Відповідачі фактично користувалися цією послугою, тобто між сторонами виникли та фактично існували права і обов`язки з надання послуг.

Вирішуючи спір, суд погоджується з позицією представника відповідача ОСОБА_5 у частині того, що кошти мають стягуватися з відповідачів не в солідарному, а в дольовому порядку відповідно до їх часток у праві спільної власності на квартиру. Таке переконання склалося тому, що відповідачам квартира належить на праві спільної часткової власності, а тому кожен із співвласників зобов`язаний брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

Докази, що спростовують висновки суду станом на час розгляду справи відсутні. Розмір заборгованості за надані послуги відповідачами відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України не спростований, а тому зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 1/2 частини боргу з кожного з відповідачів, що становить 15588 грн. 19 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 1762 грн. (1762:2=881). До матеріалів справи не додано письмових доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи та, відповідно, звільнена від сплати судового збору.

А, отже, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача по 881 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 64, 67, 68 ЖК України, ст. ст. 141, 223, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за теплову енергію задовольнити повністю.

Стягнуги з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі», р/р НОМЕР_3 , філія Чернігівського обласного АТ «Ощадбанк», , адреса: 16600, м. Ніжин, Чернігівська область, вул. Глібова, буд. № 1, заборгованість за теплову енергію за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2019 року в сумі 15588 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 19 коп. та 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. витрат по сплаті судового збору, а всього стягнути з неї 16469 (шістнадцять тисяч чотириста шістдесят дев`ять) грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі», р/р НОМЕР_3 , філія Чернігівського обласного АТ «Ощадбанк», , адреса: 16600, м. Ніжин, Чернігівська область, вул. Глібова, буд. № 1, заборгованість за теплову енергію за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2019 року в сумі 15588 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 19 коп. та 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн. витрат по сплаті судового збору, а всього стягнути з нього 16469 (шістнадцять тисяч чотириста шістдесят дев`ять) грн. 19 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 25 вересня 2020 року.

Суддя А.О. Крупина