ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/696/20

провадження № 22-ц/818/3845/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: Харківська міська рада Харківської області,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільнусправу за позовом Харківської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2020 року у складі судді Горбунової Я.М. ,-

в с т а н о в и в :

20 січня 2020 року Харківська міська рада Харківської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути на свою користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 256428,60 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.04.2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 08.07.2020 року про виправлення описки, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради Харківської області безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 25 6428 грн. 60 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати у розмірі 3846,43 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, несправедливим та таким, що прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що розрахунок безпідставно збережених коштів здійснено позивачем на підставі витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.06.2019, період за який з зроблено розрахунок зазначено з 01.02.2018 по 30.09.2019, таким чином технічною документацією не охоплений період з 01.02.2018 по 16.06.2019.

Також вказує, що акт обстеження земельної ділянки складено 19.08.2019, то б то до цього моменту не існує документального підтвердження розміру земельної ділянки та у який саме спосіб та у якій частині використовував відповідач земельну ділянку, і чи використовував її взагалі. Посилається на те, що право власності на 63/100 нежитлової будівлі літ «А-2» загальною площею 1810,4 кв. м. по АДРЕСА_1 з 14.04.2016 зареєстровано за ОСОБА_1 на праві свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.04.2016 за № 592, а 37/100 частки цієї нежитлової будівлі зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 31.01.2018.

Щодо наданого позивачем розрахунку звертає увагу, що цей документ сам по собі не є розрахунком, оскільки не містить формули за якою нараховувалася сума до стягнення.

Стосовно сплати земельного податку зазначає, що він є платником єдиного податку, а таким чином звільнений від сплати земельного податку на землі, що використовуються у господарській діяльності. (п.п.4 п. 297.1 ПКУ).

Вказує, що згідно розрахунку площа земельної ділянки, яка займається відповідачем, складає 0,4455га, яка визначена на підставі акту обстеження земельної ділянки, однак чинним законодавством не передбачено формування земельних ділянок на підставі актів обстеження, які не є документацією землеустрою.

Посилаючись на положення ст. ст.120 ,125 Земельного Кодексу України ,зазначає, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яке не була відведена в оренду попереднього власника, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Таким чином вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо вихідних даних, з яких розрахована сума безпідставно збережених коштів орендної плати, позивачем не доведено факт використання в зазначений період земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів, вважає необґрунтованим розмір та розрахунок безпідставно збережених коштів, як такий, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач заявив клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що розгляд даної справи підлягає в порядку господарського судочинства, оскільки він є фізичною особою-підприємцем та використовує в господарській діяльності земельну ділянку та приміщення, розташоване на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада Харківської області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає їх необґрунтованими та таким, що не спростовують висновок суду першої інстанції.

Звертає увагу, що надані позивачем розрахунки відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Вказує, що спірна земельна ділянка сформована як об`єкт цивільних прав з 07.12.2017 (дата державної реєстрації земельної ділянки) по теперішній час, та охоплює період позовних вимог з 01.02.2018 по 30.09.2019 та використовується ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2», право власності на 63/100 частки якої зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому ним для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, використовується пропорційна частка земельної ділянки.

Також вказує, що відсутність договору оренди землі має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації, в результаті чого відбулося збереження відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у розмірі орендної плати., що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212-1214 ЦК України.

Зазначає, що оскільки відповідач не є ані власником ані постійним землекористувачем земельної ділянки, він не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача, як землекористувача, є орендна плата, а тому з часу виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_1 виник обов`язок сплачувати грошові кошти за використання земельної ділянки у встановленому законодавством розмірі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Представлені позивачем розрахунки відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами, тому заперечення відповідача в цій частині суд вважав необґрунтованими. Так само, суд вважав необґрунтованими заперечення відповідача в частині того, що відсутні підстави вважати, що він використовував земельну ділянку та використовував її саме у розмірі, зазначеному у розрахунку, так як доказів зворотнього суду відповідачем не надано.

Так, судовим розглядом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.08.2019 р. № 177897784 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 1810,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 з 14.04.2016 р. розмір частки 63/100 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.04.2016 № 592; а розмір частки 37/100 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2018 р. № 191 ( а.с. 16-18).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 р. № НВ-019 убачається, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:005:0092 зареєстрована як об`єкт цивільних прав 07.12.2017 р. Категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02); вид використання для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (майстерня) Площа земельної ділянки 0,4455 га ( а.с. 23-26).

Згідно листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 03.05.2018 р. № 3064/0/225-18 та листа Відділу у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02.05.2018 р. № 1412/116-18 та речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.(а.с. 19-20).

Звертаючись до суду з позовом, Харківська міська рада зазначала, що земельна ділянка площею 0,4455 га з кадастровим номером :09:005:0092 по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, а ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на цій земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформив речового права на вказану земельну ділянку.

Тобто, ОСОБА_1 у період з 01.02.2018 р. по 30.09.2019 р. не сплачував за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради, як власника земельної ділянки, за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що він є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку, а таким чином звільнений від сплати земельного податку на землі, що використовуються у господарській діяльності.

Крім того. звернувся з клопотанням про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки він, як фізична особапідприємець використовує належну йому нежитлову будівлю в господарській діяльності та земельну ділянку, на якій вона розташована.

Так, згідно статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.1,6 ч.1 ст. 20 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З матеріалів справи убачається, що сторонами у справі є Харківська міська рада та ОСОБА_1 , який є фізичною особою-підприємцем та зареєстрований як платник єдиного податку.

Відповідач використовує належну йому нежитлову будівлю (майстерню) та прилеглу територію по АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності.

Використання відповідачем нежитлової будівлі в господарській діяльності підтверджується і матеріалами справи, а саме витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2019 р. № НВ-019 , в якому зазначено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :09:005:0092 зареєстрована як об`єкт цивільних прав 07.12.2017 р. та відноситься до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02); вид використання для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-2» (майстерня) ( а.с. 23-26).

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається, що відповідач є фізичною особою підприємцем з 23.05.2016 року (а.с. 51).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що здійснює господарську діяльність за місцезнаходженням належної йому нежитлової будівлі, розташованої на земельній ділянці по АДРЕСА_1

За приписами ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Отже, правовідносини з користування земельною ділянкою виникли між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 і Харківською міською радою з приводу здійснення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності на земельній ділянці, яка належить Харківській міській раді, тобто спірні правовідносини з позивачем стосовно фактичного використання відповідачем земельної ділянки без оформлення належними чином такого використання мають ознаки господарських.

Вищезазначені обставини є вирішальними при розмежуванні юрисдикції та вирішенні питання про підвідомчість даної справи, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вище перелічених норм права прийняв такий позов до розгляду та ухвалив рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням наведених норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи суть спору, колегія суддів приходить до висновку про неможливість вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України cудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 377 ЦПК України cудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, так як дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст.374, ч.1, ч.2 ст.377, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2020 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом Харківської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 25.09.2020 року.