Справа №: 653/2894/20
Провадження № 2-з/653/15/20
У Х В А Л А

іменем України

17 вересня 2020 року м. Генічеськ

Суддя Генічеського районного суду Херсонської області Берлімова Ю.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану до пред`явлення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Заяву обґрунтовано тим, що за час його шлюбу з ОСОБА_3 ними було придбано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих та побутових споруд, площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого, на даній земельній ділянці почалось будівництво житлового будинку, яке в основному було завершено у 2014 році, з цього часу він став проживати в цьому будинку.

Вказує, що 14 вересня 2020 року до нього прийшли незнайомі особи з вимогами виселитися з вищевказного будинку, оскільки ОСОБА_2 придбав даний будинок та земельну ділянку у ОСОБА_3 .

Вважає, що продаж вищевказаного майна є незаконним, оскільки воно є спільною сумісною власністю подружжя, згоду на відчуження якого він не давав.

Зазначає, що вимушений звертатися з заявою про забезпечення позову, оскільки у нього є обґрунтовані підстави припускати, що новий власник ОСОБА_2 може завдати шкоди його особистим цінним речам, що знаходяться як у будинку та і на території садиби, вижене його на вулицю і він залишиться безпритульним, або продасть спірну нерухомість третім особам, а йому знову прийдеться звертатися до суду і визнавати недійсними вже інші договори купівлі-продажу його садиби.

У зв`язку з вищевикладеним, просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , до розгляду справи по суті.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Суд розглянувши заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них зокрема належить накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Так, заявник зазначає, що вищевказане майно було набуте ним та ОСОБА_3 під час шлюбу. При цьому, вказує, що у 2013 році шлюб між ними рішенням суду розривався, однак в органах ДРАЦС це не зареєстровано (що відповідно положень СК України, не впливає на факт припинення шлюбу у разі його розірвання судом).

Доказів, які б достовірно підтверджували, що ОСОБА_3 та заявник перебувають у шлюбі, зокрема витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, заявником не надано.

Також, з наданих копій договору купівлі-продажу земельної ділянки слідує, що дана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Щасливцевською сільською радою Генічеського району Херсонської області на підставі рішення Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області від 20 березня 2002 року № 258. З даної інформації встановити у якому порядку отримано дану земельну ділянку (у порядку безоплатної приватизації чи придбання земель комунальної власності) встановити неможливо.

Тобто, обставини на які посилається заявник, зокрема те, що спірне майно входить до складу спільної сумісної власності подружжя, доданими до заяви доказами не підтверджується.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилається на те, що ОСОБА_2 може продати житловий будинок та земельну ділянку, завдати шкоди його особистим цінним речам, тобто вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до негативних наслідків та утруднення виконання рішення у разі задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір. Разом з тим, наявність самого по собі наміру звернутися з відповідним позовом не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Натомість заявником, доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 дійсно має наміри відчужити спірне майно, не надано, а лише зазначено у заяві, що ОСОБА_2 це йому повідомив (що також доданими матеріалами не підтверджується).

Також, з огляду на те, що заявником не доведено можливість виникнення негативних наслідків від невжиття заходів забезпечення позову, наслідки від їх встановлення не можуть вважатися співмірними.

З врахуванням наведеного, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, викладені в ній обставини не підтверджені доказами та не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 76-81, 149, 150, 153, 258-261, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої до пред`явлення позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова