Справа № 242/1694/20
Провадження № 2/242/896/20
16 вересня 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору наступної іпотеки недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача.
Позивач 21.04.2020 р. звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на початку квітня 2020 р. їй стало відомо про розгляд у Селидівському міському суді Донецької області цивільної справи № 242/4110/18 за позовом ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до її чоловіка ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором № PM-SME 104/109/2007/1 від 11.06.2007 р. на виконання боржником ОСОБА_3 кредитних зобов`язань перед ПАТ «ОТП Банк». Вважає, що її чоловік ОСОБА_2 діяв недобросовісно, не в інтересах сім`ї при укладенні даного договору, не порадившись з нею, тобто, обманним шляхом вирішив долю нерухомого майна, яке також належить їй.
Позивач в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.
Представник позивача адвокат Зінченко Б.Б. у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про день слухання справи повідомлялися належним чином.
З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999 р.
11.06.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11.06.2007 р. нерухомого майна, а саме: будівлі універмагу № 1, загальною площею 1614,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
24.06.2016 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 24/06/16, відповідно до якого останній набув право вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься у Реєстрі Боржників, наведеному у Додатку 1 до цього Договору, в тому числі, й за кредитним договором № CM-SME 104/109/2007 укладеному з ОСОБА_3 , де поручителя є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ТОВ «Виробничо-Комерційна фірма «Єра».
Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду пояснив, що він уклав кредитний договір № CM-SME 104/109/2007, в забезпечення якого його брат ОСОБА_2 уклав договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11.06.2007 р. нерухомого майна, а саме: будівлі універмагу № 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент укладення договору належала ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які перебувають у шлюбі. При укладенні договору наступної іпотеки позивач ОСОБА_1 присутньою не була, своєї згоди на укладення договору не давала і про його існування взагалі нічого не знала, оскільки вони з братом її не посвячували у свої робочі справи.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 23.04.2020 р. позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою суду від 29.04.2020р. провадження у справі за пред`явленими позовними вимогами відкрито та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.
Ухвалою суду від 29.04.2020 р. було задоволено клопотання про витребування доказів, зокрема особової справи ОСОБА_2 по договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11.06.2007 р. від ПАТ «ОТП Банк».
Згідно повідомлення, особову справу на виконання ухвали суду про витребування доказів не надано, причиною неможливості виконання АТ «ОТП Банк» зазначено, що оригінали документів клієнтів АТ «ОТП Банк» у Донецькій області зберігалися у м.Донецьк, та у зв`язку із проведенням у Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції, всі документи та матеріальні цінності АТ «Отп Банк» у цих областях втрачено.
Ухвалою суду від 02.06.2020 р. задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, здійснено заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Ухвалою суду від 01.07.2020р. було закрито підготовче провадження у справі та призначений розгляд справи по суті.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . Останній, перебуваючи у шлюбі, уклав Договір наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11.06.2007 р., за умовами якого, з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № CM-SME 104/109/2007 укладеному між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , передав в іпотеку нежитлову будівлю універмагу № 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 09.04.2005 р. за реєстровим № 343.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Тобто, якщо майно, яке перебуває у спільній частковій власності передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.
Підстави для припинення іпотеки визначні у ст. 17 Закону України «Про іпотеку», де регламентовано, що іпотека припиняється, серед іншого, у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».
Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном рішень судів, що набрали законної сили; постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно тощо.
Згідно із ч. 5 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.
Частиною 4 ст. 44 наведеного Закону після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Згідно з п.п.5.1. п.5 гл.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р за №296/5, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п`ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; про смерть відчужувача за спадковим договором або про смерть другого з подружжя, що уклали спадковий договір; про відчуження майна, переданого під виплату ренти; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 9 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувала, яку він зобов`язаний подати протягом 5 робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.
Вказаній нормі кореспондує ч. 3 статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до якої після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.
Згідно з частиною п`ятою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
При розгляді даної справи суд враховує правову позицію ВСУ у справі за № 6-533цс16.
Так, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.
Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Доказів на підтвердження зазначеного, а саме того, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, суду не надано. Спірний договір укладено у 2007 р. і протягом досить тривалого часу позивач не оспорювала його недійсність, хоча, на думку суду, могла знати як про його наявність, так і про наявність інших рішень суду з приводу нерухомого майна нежитлової будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , а тому постає питання про зловживання правами з боку самої позивачки у даному випадку, оскільки раніше ухвалені рішення судів (згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна) оскаржені в передбаченому законом порядку не були, проте, фактично, даним позовом позивачка просить скасувати раніше ухвалені рішення судів. Доказів на підтвердження розподілу спільного майна суду не надано. Крім того, в самому договорі наступної іпотеки зазначено (п.5.1.f) про відсутність повноваження будь-яких третіх осіб щодо Предмету Іпотеки (будь-якої його частини).
Таким чином, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 12,81,89,141,263-265, 280 ЦПК України, суд-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 25.09.2020 р.
Суддя