Номер провадження 22-ц/804/2307/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Канурної О.Д.,

суддів: Мальованого Ю.М., Папоян В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року у цивільній справі № 243/12180/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку (суддя першої інстанції ОСОБА_2 ), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 28 липня 2008 року він працевлаштувався та почав свою трудову діяльність з посади електрогазозварювальника Микитівської дистанції колії Донецької залізниці.

З 12 липня 2016 року прийнятий до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця».

Згідно до наказу (розпорядження) № 10884/ДН-ос від 14.07.2017 року він був звільнений з 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Проте, в день звільнення і після звільнення із ним не було проведено повного розрахунку, а саме: роботодавець не розрахувався із ним по заборгованості із заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року, не було виплачено компенсацію за 31 днів щорічної відпустки, що також відображено в наказі від 14.07.2017 року, а також вихідну допомогу у розмірі не менше середнього заробітку у відповідності до положень ст. 44 КЗпП України.

В той же час роботодавець відмовляється як у добровільній виплаті вказаних грошових сум, так і в надані довідки про розмір заборгованості по заробітній платі без жодного обґрунтування причин цього, що в свою чергу є порушенням ч. 1 ст. 47 та ст. 49 КзпП України.

ОСОБА_1 просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року у сумі 22074,49 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 1954,43 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 5180,41 грн. та вихідну допомогу у сумі 5128,85 грн., а всього 12263,69 грн.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 12263,69 грн. утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 426,92 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» посилається на те, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» просить Донецький апеляційний суд скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року по справі № 243/12180/19, ухвалите нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та надано позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі.

Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 136,137), копія апеляційної скарги відповідача позивачем по справі отримана (а.с. 136). Відзив на апеляційну скаргу від позивача по справі до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 липня 2020 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921,00 грн.

Враховуючи, що ціна позову у цій справі складає 22074,49 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили, колегія суддів вважає, що справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що з трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що починаючи з 12 липня 2016 року позивач працював у Виробничому підрозділі «Дебальцевська дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця».

17 липня 2017 року його було звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 10884/ДН-ОС від 14 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату.

Згідно розрахунків заробітної плати за березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року та липень 2017 року, а також розрахунку оплати відпустки, долучених позивачем до позовної заяви, за березень 2017 року Виробничим підрозділом «Дебальцевська дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» позивачу було нараховано 3 597 грн. 89 коп., за квітень 2017 року 2 549 грн. 71 коп., за травень 2017 року 2 667 грн. 11 коп., за червень 2017 року 2 147 грн. 12 коп. та за липень 2017 року 11 112 грн. 66 коп., з яких 5 128 грн. 85 коп. є вихідною допомогою у розмірі середнього місячного заробітку, а 5 180 грн. 41 коп. є компенсацією за невикористаний 31 день щорічної відпустки.

Відповідно довідки про доходи № 464/2 від 25 лютого 2020 року, долученої відповідачем до матеріалів справи, Виробничим підрозділом «Дебальцевська дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» позивачу у період часу з березня 2017 року по липень 2017 року заробітну плату було нараховано лише за березень 2017 року у сумі 1643 грн. 46 коп., яку після утримання з неї обов`язкових податків та зборів останньому було виплачено у сумі 1 306 грн. 86 коп.

Разом з тим, з Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5, надісланих Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області на виконання ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року вбачається, що в цілому за березень 2017 року Виробничим підрозділом «Дебальцевська дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» позивачу було нараховано заробітну плату у сумі 3597 грн. 89 коп., з яких було сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, натомість за період часу з квітня 2017 року по 17 липня 2017 року цим Виробничим підрозділом заробітна плата позивачу не нараховувалась.

Підпунктом 2 пункту 16 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 794 від 04 червня 1998 року, передбачено, що на кожну фізичну особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується постійний індивідуальний ідентифікаційний номер Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів. Персональна облікова картка фізичної особи містить, зокрема, відомості про суму заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески це надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З наказу (розпорядження) № 10884/ДН-ОС від 14 липня 2017 року вбачається, що позивач, якого 17 липня 2017 року було звільнено з Виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція колії» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, має право на компенсацію за 31 день невикористаної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у спірних правовідносинах діє спеціальний Закон України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства.

Як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить саме на роботодавці, а не на працівникові.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невжиття роботодавцем (відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької області триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан останнього.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпПУ, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 1954 грн. 43 коп.

Разом з тим, матеріали справи на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі містять табеля обліку використання робочого часу, розрахунки заробітної плати за березень липень 2017 року, але суд першої інстанції стягнув заборгованість по заробітній платі лише за березень 2017 року.

На вказане вище рішення суду першої інстанції позивачем апеляційна скарга не подана, а відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції про стягнення грошової компенсації за 31 день невикористаної щорічної відпустки у сумі 5 180 грн. 41 коп. та вихідної допомоги в сумі 5128 грн. 85 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати положення та висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-Промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, є безпідставними, оскільки Науково-правовий висновок підтверджує події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), який в сукупності з іншими доказами, що маються в матеріалах справи, підтверджують відсутність вини відповідача в несвоєчасному розрахунку з робітниками внаслідок вказаних подій.

Що стосується виплати заробітної плати, то відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року і задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку, як така, що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складений 28 вересня 2020 року

Суддя: О.Д.Канурна