ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 638/3/20-ц

провадження № 22ц/818/3665/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта»,

третя особа Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про захист прав споживачів, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2018 року він надіслав листа з відділення Харків-58 Харківської дирекції АТ «Укрпошта» до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», скориставшись послугою «Укрпошта Експрес», що надавалась Акціонерним товариством «Укрпошта», якому надалі було присвоєно штриховий кодовий ідентифікатор.

Зазначив, що задля підтвердження факту отримання листа банком він замовив додаткову послугу вартістю 10,00 грн, що складалась зі зворотної доставки рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Згідно з даними електронно-інформаційних систем пошти, листа було доставлено представникові банку (за довіреністю) 12 грудня 2018 року відділенням поштового зв`язку ДКД Дніпро Дніпропетровської дирекції пошти.

Вказав, що повідомлення повинно було бути відправленим з відділення ДКД Дніпро того ж дня, коли листа було отримано, та бути отриманим відділенням поштового зв`язку Харків-70 Харківської дирекції АТ «Укрпошта» не пізніше ніж 15 грудня 2018 року. Однак, повідомлення не було ані відправлене з відділення ДКД Дніпро, ані доставлене до поштового відділення № 61070 й досі.

Посилався на те, що після його звернень, працівниками відповідача було заповнено бланк повідомлення, що було йому відправлено 04 лютого 2019 року, яке має низку недоліків, внаслідок чого таке не може бути визнано документом, а тому послуга не може вважатись такою, що виконана.

30 липня 2019 року йому направлено інше повідомлення, яке хоча й було заповнене з порушеннями, містить штамп банку, а тому доводить доставку листа отримувачу 12 грудня 2018 року.

Зазначив, що 14 вересня 2019 року ним отримано лист відповідача, згідно з яким відповідач просив надіслати реквізити банківського рахунку для переказу пені за несвоєчасно надані послуги, який він надіслав 18 вересня 2019 року.

Вказав, що 21 грудня 2019 року від працівника відповідача йому надійшло повідомлення про те, що пеня в розмірі 19,00 грн надіслана на вказаний в листі рахунок. Проте, станом на 29 грудня 2019 року даний переказ не був зарахований на його банківський рахунок, внаслідок чого немає жодних підстав вважати, що цей переказ дійсно був надісланий відповідачем.

10 лютого 2020 року від відповідача надійшли кошти в розмірі 19,00 грн шляхом поштового переказу.

Таким чином, розмір пені за кожен день прострочення у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) становить 51,16 грн.

Вважав, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 100,00 грн.

Просив стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» грошові кошти в розмірі 51,16 грн та грошові кошти в розмірі 100,00 грн на його банківський рахунок.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому фактично виклав в ній вимоги та доводи апеляційної скарги.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки не встановлено будь яких порушень прав позивача, які підлягають захисту судом та у зв`язку з тим, що відповідачем в добровільному порядку проведено розрахунок по нарахованій пені, яку позивач отримав та не заперечує проти цього, підстав для задоволення позову не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 грудня 2018 року ОСОБА_1 скористувався послугами поштового зв`язку, які надає Акціонерне товариство «Укрпошта», а саме направив до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» лист з рекомендованим повідомленням, який повинен був повернутися позивачу в строк до 15 грудня 2018 року включно.

Вперше, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення надіслано ОСОБА_1 04 лютого 2019 року, яке отримано позивачем 12 лютого 2020 року.

Вдруге, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення надіслано ОСОБА_1 30 липня 2019 року (а.с.6).

Як вбачається з відповіді Головного Управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області в період з 26 липня 2019 року по 01 серпня 2019 року здійснено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта». За результатами контрольного заходу до посадової особи застосований адміністративний штраф. На Дніпропетровську дирекцію АТ «Укрпошта» накладено адміністративно-господарська санкція та наданий суб`єкту господарювання припис до акту від 26 липня 01 серпня 2019 року № 001802/2995/7-19, обов`язковий до виконання (а.с.6 зворот).

21 вересня 2019 року за № 09-13-02-728 Акціонерним товариством «Укрпошта» Дніпропетровська дирекція надіслано ОСОБА_1 лист, за яким товариство просив ОСОБА_1 надати реквізити, на які потрібно відправити пеню за неякісно надані послуги, а саме, за несвоєчасне відправлення рекомендованого повідомлення на поштове відправлення № 876 від 11 грудня 2018 року (а.с.7).

21 грудня 2019 року Акціонерним товариством «Укрпошта» Дніпропетровська дирекція засобами поштового зв`язку перераховано ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне надання послуг в розмірі 19,00 грн (а.с.53, 54).

10 лютого 2020 року Акціонерним товариством «Укрпошта» Харківська дирекція на банківський рахунок ОСОБА_1 перераховано 19,00 грн (а.с.55).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» договір про надання послуги поштового зв`язку вважається укладеним після оплати користувачем вартості цієї послуги, якщо інше не передбачене відповідними договорами.

Отже між позивачем та відповідачем існували договірні відносини щодо надання послуг міжнародного поштового зв`язку.

Акціонерне товариство «Укрпошта», як український національний поштовий оператор, здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про поштовий зв`язок», Правил надання послуг поштового зв`язку, Порядку та умов надання послуг з пересилання міжнародних поштових відправлень, Всесвітньої поштової конвенції, яка ратифікована Україною.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Нормативів і нормативними строками пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України 28 листопада 2013 року № 958 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28 січня 2014 року за № 173/24950, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі, для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі, для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Статею 18 Закону України «Про поштовий зв`язок» за порушення законодавства у сфері надання послуг поштового зв`язку оператори несуть відповідальність згідно із законами України.

За невиконання чи неналежне виконання послуг з пересилання внутрішніх поштових відправлень, доручень користувачів щодо поштових переказів оператори несуть таку матеріальну відповідальність перед користувачами за несвоєчасну доставку усіх видів реєстрованих поштових відправлень - штраф у розмірі 25 відсотків вартості послуг поштового зв`язку.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що строки доставки цих поштових відправлень не відповідали тим строкам, які визначені Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень, де визначено, що строк пересилання рекомендованої пріоритетної письмової кореспонденції, що пересилається у межах області та між обласними центрами України, від об`єкта поштового зв`язку місця приймання до об`єкта поштового зв`язку місця вручення не повинно перевищувати 3 (трьох) робочих днів, у зв`язку з чим підлягає стягненню пеня за несвоєчасну доставку рекомендованого повідомлення.

Матеріали справи свідчать про те, що рекомендоване відправлення доставлено та вручено відділенням поштового зв`язку представнику банку 12 грудня 2018 року, тобто своєчасно та якісно надано послугу з доставки рекомендованого листа, але рекомендоване повідомлення повернуто позивачу лише 12 лютого 2020 року, тобто з порушенням передбачених законодавством строків.

Однак, 21 грудня 2019 року Акціонерним товариством «Укрпошта» Дніпропетровська дирекція засобами поштового зв`язку перераховано ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне надання послуг в розмірі 19,00 грн, яке останнім не отримано.

10 лютого 2020 року Акціонерним товариством «Укрпошта» Харківська дирекція на банківський рахунок ОСОБА_1 перераховано 19,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив, що відшкодування за несвоєчасне надання послуг здійснено відповідачем, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Аналогічні вимоги до відшкодування моральної шкоди міститься і в Законі України "Про захист прав споживачів" (стаття 22).

Заявляючи вимогу щодо відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що йому завдано значних моральних страждань порушенням його законних прав. При цьому він не довів, які значні моральні страждання він мав внаслідок несвоєчасної доставки йому рекомендованого повідомлення. Відповідних доказів при цьому він не надав. Спричинення, на його думку, значних моральних страждань, грунтується тільки на його поясненнях.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог, оскільки судом не встановлено порушень вимог закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.