Ухвала

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 199/384/19

провадження № 61-11729ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що у квітні 2000 року до її чоловіка ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_4 з проханням доглянути належне їй та її матері ОСОБА_2 домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , у зв`язку з їх переїздом для проживання за іншою адресою. Як повідомила ОСОБА_4 , вони будуть проживати за адресою: житловий масив « АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 ключі від домоволодіння і дозволила йому вселитися в нього і проживати там. В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повернулися до спірного домоволодіння, зв`язок з ними було втрачено ще у 2002 році. ОСОБА_3 неодноразово виїжджав за останньою відомою адресою проживання відповідача, однак, сусіди повідомили йому, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виїхали з цього місця проживання, інформація щодо їх місцезнаходження невідома. У серпні 2000 року вся сім`я ОСОБА_5 переселилася до спірного житлового будинку, а з 14 червня 2002 року вона, ОСОБА_3 та їх сини - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 зареєстрували своє місце проживання в цьому будинку, про що до їх паспортних документів та домової книги були внесені відповідні записи. За весь час користування спірним житловим приміщенням ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги та податок на землю за власний рахунок та від свого імені, вказаним житловим будинком ніхто не цікавився, в тому числі й відповідач ОСОБА_8 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вона у встановлені законом строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 24 березня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Т. В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано за померлим ОСОБА_3 . Останній за життя добросовісно заволодів спірним майном, здійснював витрати з утримання будинку і прибудинкової території, проводив там ремонт і відкрито, безперервно володів цим нерухомим майном протягом 16 років. Після смерті ОСОБА_3 вона здійснювала витрати з утримання будинку і відкрито, безперервно володіє спірним майном.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року - без змін.

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також - надати інформацію про вартість майна, право власності на яке просить визнати за собою заявник і сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за ставкою 200 % від 1 % вартості цього майна, але не менше 1 536,80 грн, і роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 220, заявник отримала вказану ухвалу 31 серпня 2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, які заявником здані на пошту 07 вересня 2020 року. Так, заявник подала уточнену касаційну скаргу, в якій вказала, що підставами касаційного оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Також заявником надано копії звіту про оцінку майна № EY180704-009 та висновку про вартість об`єкта оцінки, замовником яких була ОСОБА_1 , а виконавцем - фізична особа-підприємець ОСОБА_9 . За вказаними документами ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна становить 149 195 грн. На підтвердження виконання вимог ухвали суду в частині сплати судового збору ОСОБА_1 надала оригінал квитанції від 07 вересня 2020 року № 0.0..1.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Враховуючи наданий заявником висновок про вартість об`єкта оцінки ціна позову в цій справі становить 149 195 грн (ринкова вартість спірного майна), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 199/384/19 є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи заявника про те, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/17 та від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, а саме: Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Так, суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову у зв`язку з тим, що спірне домоволодіння належить ОСОБА_2 на праві власності, а позивач був обізнаний про власника цього майна, тому підстави для застосування інституту «набувальної давності» відсутні. Крім того, висновки судів попередніх інстанцій та правові висновки, викладені у наведених постановах Верховного Суду, узгоджуються із судовою практикою у подібних правовідносинах, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, яку застосував апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов