Справа № 204/8583/19
Провадження № 2/204/429/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Сокол К.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ДП ВО «ПМЗ ім.О.М. Макарова» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що в період з 04.09.2013 року по 11.11.2019 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем. Відповідач нарахував, але не в повному обсязі виплатив позивачу заробітну плату під час звільнення у розмірі 19130,66 грн., окрім того, прохав стягнути з відповідача також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 18 днів, що минули з дати звільнення по день звернення до суду в розмірі 552,96 грн. З посиланням на ст.43 Конституції України, ст.ст.47,116,117,233 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» прохав задовольнити позовну заяву у повному обсязі та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 23.12.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 23.12.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Представник відповідача, в межах встановленого судом строку, надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнав, висловив незгоду з розрахунками позивача щодо заборгованості, оскільки відповідно до довідки №305 від 20.01.2020 року заборгованість із заробітної плати та остаточного розрахунку становить 11671 грн. Зазначає, що відповідач докладає всіх зусиль для того, щоб виплатити робітникам заробітну плату, в тому числі і належні звільненому працівникові ОСОБА_1 , підприємство перебуває в тяжкому економічному стані у зв`язку з наявністю істотних обставин, а саме: фінансова криза в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості замовлень, що обумовило великі фінансові збитки підприємства, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2015-2017 років, простої та трьохденний режим роботи на підприємстві протягом 2018-2019 років та як наслідок, загальна затримка виплати заробітної плати з травня 2019 року. Також, звертає увагу суду на те, що підприємством вживаються усі можливі заходи щодо погашення заборгованості із заробітної плати, у зв`язку чим, просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04 вересня 2013 року по 11 листопада 2019 року працював у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 6-7).

Звернувшись до суду позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 19130,66 грн., зазначивши, що під час звільнення відповідач не провів з ним остаточний розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату, заборгованість по якій за період з травня 2019 року по листопад 2019 року становить станом на 11.11.2019 року - 19130,66 грн. (за травень 2019 року 4788 грн., за червень 2019 року - 3816 грн., за липень 2019 року 4564 грн., за серпень 2019 року 2642 грн., за вересень 2019 року 1477 грн., за жовтень 2019 року 839 грн., за листопад 2019 року та остаточний розрахунок 1004,66 грн.), що підтверджується повідомленням відповідача від 11.11.2019 року та копіями розрахункових листів, які суд приймає в якості належного доказу, у відповідності до наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (а.с. 12-13).

В той же час, до відзиву на позовну заяву, відповідачем надано довідку №305 від 20.01.2020 року, згідно якої, заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 з невиплаченої заробітної плати та остаточного розрахунку станом на 20.01.2020 року становить 11671 грн. (залишок за червень 1145 грн., за липень 2019 року 4564 грн., за серпень 2019 року 2642 грн., за вересень 2019 року 1477 грн., за жовтень 2019 року 839 грн., за листопад 2019 року та остаточний розрахунок 1004 грн.), тобто позивачу після звільнення було виплачено відповідачем 8012,62 грн. (а.с.23).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Доводи представника відповідача з приводу того, що заробітна плата своєчасно не була виплачена позивачу з поважних причин, оскільки відповідач перебував та зараз перебуває у тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою, судом до уваги не приймається та висновків суду не спростовує, так як сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по листопад 2019 року у розмірі 11671 грн., тобто за вирахуванням тієї суми, яка була виплачена відповідачем позивачу, після відкриття провадження у справі, а саме за вирахуванням 8012,62 грн. грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо стосується позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки (а.с. 24), становить: вересень 2019 року 1640,19 грн., жовтень 2019 року 260,94 грн., що разом складає (1640,19 грн. + 260,94 грн. = 1901,13 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (6+1 = 7 днів) = 271,59 грн.

Судом встановлено, що згідно наказу генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 491 від 16.07.2019 року «Про режим роботи на 4 квартал 2019 року» на підприємстві було встановлено одноденний режим роботи по понеділках (крім 14.10.2019 року) (а.с. 28).

Крім того, згідно наказу генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 710 від 29.10.2019 року «Про режим роботи на 1 квартал 2020 року» на підприємстві було встановлено одноденний режим роботи по понеділках (крім 06.01.2020 року), також було встановлено робочий день у вівторок - 14.01.2020 року (а.с. 25).

Суд зазначає, що середній заробіток має розраховуватися за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 12.11.2019 року і по день розгляду справи судом, оскільки розрахунок з позивачем на день розгляду справи судом не проведено, в свою чергу, з урахуванням обов`язку суду відповідно до ст.13 ЦПК України, розглядати справи виключно в межах заявлених позовних вимог, суд обчислює середній заробіток на дату звернення до суду з позовом (по 05.12.2019 року).

Кількість робочих днів, згідно встановленого одноденного режиму роботи на підприємстві за період з 12.11.2019 року по 05.12.2019 року складає 3 дні, (а саме: 18.11.2019, 25.11.2019, 02.12.2019)

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, складає: 3 дні х 271,59 грн. = 814,77 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Зазначена сума перевищує суму заявлену ОСОБА_1 в позовній заяві, внаслідок невірного її розрахунку, проведеного позивачем, а тому, стягнення суми середнього заробітку у розмірі, визначеному судом не є виходом за межі позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період травень-листопад 2019 року у розмірі 11671 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 814,77 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України, понесення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог в цій частині.

При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, та з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 47, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 229, 258-259, 263-265, 273, 352, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період червень-листопад 2019 року в розмірі 11671 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят одна) грн.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 814 (вісімсот чотирнадцять) грн. 77 (сімдесят сім) коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не виплаченої при звільнені в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод імені С.М.Макарова» на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар