ПОСТАНОВА

іменем України

18 вересня 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/485/20

провадження № 22-ц/4809/1181/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С.І., Письменного О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приютівська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 09 червня 2020 року у складі судді Крімченко С.А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказала, що у 2001 році вона почала винаймати житловий будинок АДРЕСА_1 у мешканки вказаного села ОСОБА_3 . Користуючись будинком позивач користувалась електроенергією, яка надавалась до будинку, та сплачувала її вартість. Посилалась на те, що у 2003 році вона купила вказаний будинок у ОСОБА_3 за 3000 грн. Будь-яких документів при цьому продавець їй не надала, пояснивши, що й сама придбала будинок у попереднього володільця у такий же спосіб. За весь період, що позивач відкрито і безперервно користується будинком, будь-які особи жодного інтересу до нього не проявляли.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

РішеннямОлександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 09 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Приютівська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської областінаправила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 09 червня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч.4, 5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 є абонентом Олександрійського РЕМ ПАТ «Кіровоградобленерго» за адресою: АДРЕСА_1 , за договором від 24 травня 2001 року №0813049 (а.с.2).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Головківської сільської ради Олександрійського району від 11 грудня 2017 року №1093 ОСОБА_1 дійсно сплачувала податок в розмірі орендної плати за присадибну земельну ділянку в АДРЕСА_1 , починаючи з 2004 року і по день видачі довідки (а.с.4).

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Головківської сільської ради Олександрійського району від 25 вересня 2019 року №613 ОСОБА_1 дійсно володіє безперервно та відкрито будинком АДРЕСА_1 з 01 листопада 2003 року і по час видачі довідки (а.с.5).

Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було виготовлено на замовлення ОСОБА_1 14 лютого 2019 року, ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями складає 19400 грн (а.с.6-19).

26 березня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Як убачається з архівної довідки від 29 серпня 2019 року №212 право власності на будинок по АДРЕСА_1 за архівними даними КП «ОМБТІ» не зареєстровано (а.с.3).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, на який відсутні відомості про прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності, однак законом в даному випадку такого не передбачено.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Як убачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, як на об`єкт нерухомого майна, у зв`язку з відкритим, безперервним володінням ним позивачем з 2003 року.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнішнього володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Судом встановлено, що позивачка користувався спірним будинком протягом більш ніж 16 років до моменту звернення до суду з позовом у лютому 2020 року та набула можливості ставити перед судом питання про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.

Матеріали справи не містять відомостей про власника спірного майна. Право власності на спірний будинок ні за ким не зареєстровано. Відсутні відомості і про прийняття даного будинку в експлуатацію.

За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Положеннями частини другої статті 335 ЦК України передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Відомості про те, що житловий будинок взято на облік як безхазяйне майно відповідно до вимог статті 335 ЦК України, в матеріалах справи відсутні.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Оскільки зі змісту заявлених позовних вимог убачається, що позивачка просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, на який відсутні відомості про прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності, однак законом в даному випадку це не передбачено, а тому суд вірно відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, що регулюють підстави набуття права власності в порядку набувальної давності, суперечить наведеним вище висновкам, а тому не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської областівід 09 червня 2020 року, без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді С.І. Мурашко

О.А. Письменний