Ухвала

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 643/2627/19

провадження № 61-13172ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , у серпні 2016 року він, з дотриманням всіх технічних вимог, демонтував опалювальні прилади в своїй квартирі і встановив автоматичне опалення.

ОСОБА_1 зазначає, що своїми діями не обмежив і не порушив права мешканців будинку АДРЕСА_2 .

02 жовтня 2016 року він звернувся до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» із заявою, в якій просив з 01 листопада 2016 року припинити йому нарахування оплати за централізоване опалення своєї квартири, у зв`язку з його відсутністю. Договір з Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» про надання послуг з централізованого опалення він не укладав та не надавав згоди на отримання цих послуг.

ОСОБА_1 вважає, що за відсутності у його квартирі централізованого опалення, а також у зв`язку з відсутністю договору про надання цих послуг Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» не повинно нараховувати кошти за ці послуги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірними дії Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з нарахування сум за відсутності послуг централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 з 01 листопада 2016 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили з того, що позивачем не надано доказів щодо демонтажу радіатора та відключення від централізованого опалення в квартирі АДРЕСА_1 у передбаченому законом порядку, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати послуг за теплопостачання.

01 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся доВерховного Суду з касаційною скаргою на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішенняі направити справу на новий розгляд.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову та складність зазначеної справи, а також враховано, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Ураховуючи вищевикладене і те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року ухвалені у малозначній справі, вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в судді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець