Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 202/2994/16-ц

провадження № 61-3153св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Індустріальна районна рада м. Дніпропетровська,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

треті особи:Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради,

позивач за зустрічним позовом- ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_2 ,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів:

Макарова М. О., Деркач Н. М., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що за життя ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , належало на праві власності домоволодіння на АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 400 кв. м.

Зазначав, що з лютого 2009 року разом з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, вирішували побутові питання,

а 13 вересня 2015 року уклали договір довічного утримання. Згідно

із зазначеним договором ОСОБА_5 передала йому у власність належне їй домоволодіння, а він зобов`язувався довічно утримувати її, піклуватися про неї, надавати кошти та нести витрати з утримання будинку. При цьому сторони домовилися нотаріального посвідчити договір протягом місяця з моменту його підписання, однак ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_5 померла та договір посвідчено не було.

Він вважав себе спадкоємцем четвертої черги за законом

ОСОБА_5 , оскільки не менше п`яти років до відкриття спадщини проживав з померлою однією сім`єю. Однак, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю факту його родинних відносин з померлою.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_5 ;

- встановити факт проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини його та ОСОБА_5 , померлої у 2015 році;

- визнати за ним право власності на домоволодіння

АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, на якій знаходиться це майно, площею 400 кв. м., як за спадкоємцем четвертої черги за законом;

- зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ним право власності на зазначене майно без зазначення кадастрового номера цієї земельної ділянки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано дійсним договір довічного утримання (догляду) від 13 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Встановлено факт проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ОСОБА_1 з ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 - житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житловою - 24,5 кв. м; літ. Б, В, Г, Д, Е - сараї; літ. Ж - убиральня, №1-6, І - споруди, які розташовані на земельній ділянці, площею 400 кв. м, як за спадкоємцем четвертої черги за законом.

Зобов`язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради або будь-якого приватного нотаріуса зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв.м, без визначення кадастрового номера цієї земельної ділянки.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 20 травня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду

в загальному порядку.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В., Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона з жовтня 2000 року проживала разом з матір`ю свого померлого чоловіка ОСОБА_5

в будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на праві власності, вони вели спільне господарство, піклувалися та підтримували одна одну.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після чого відкрилася спадщина на належне їй майно. Заповіт померла не складала, інших спадкоємців не мала.

Зазначала, що як спадкоємець четвертої черги за законом звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , однак нотаріус прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії

у зв`язку з невстановленням факту того, що спадкоємець та спадкодавець проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до моменту відкриття спадщини.

Крім того, посилалася на те, що 06 липня 2016 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня

2016 року як спадкоємець четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 08 липня 2016 року зазначене заочне рішення скасовано судом першої інстанції за результатами його перегляду, однак, незважаючи на це, 29 липня 2016 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_3 Ѕ частину спірного будинку, а 03 серпня 2016 року - іншу Ѕ частину шляхом укладення двох договорів купівлі-продажу.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд:

- встановити факт її спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_5 з 2000 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати її спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , разом

з господарськими будинками та спорудами, яке складається з: літ. А - 1 - житловий будинок загальною площею 46,1 кв.м, житловою - 24,5 кв.м;

літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I - мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, укладений між ОСОБА_1

та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 29 липня 2016 за № 1217, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15715533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини зазаначеного домоволодіння, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 03 серпня 2016 року за № 1251, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15812352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- визнати за нею право власності на домоволодіння

АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_5 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2016 року справи за позовом ОСОБА_2 та за позовом ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про усунення перешкод

у користуванні майном.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі укладених

з ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні цим майном, оскільки забрала ключі від будинку, а будинок здала в оренду.

Крім того, стверджував, що є добросовісним набувачем спірного домоволодіння.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди

у користуванні майном, а саме домоволодінням

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 400 кв. м, опис об`єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, житловою площею -

24,5 кв. м, а-1 - прибудова, а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай,

Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди - огорожа, хвіртка, замощення, які вчиняються ОСОБА_2 та стягнуто із

ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів для підтвердження факту її проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_5 . Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними укладених ОСОБА_1

та ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу, судом зазначено, що такі вимоги є безпідставними, оскільки пред`явлені до ОСОБА_3 , який

є добросовісним набувачем спірного майна.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, виходив з того, що належним ОСОБА_3 майном безпідставно користується

ОСОБА_2 , що є підставою для усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого

2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2018 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_6 , задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 17 січня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 рокуапеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. Я., Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В., Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_5 з 01 квітня 2004 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння

АДРЕСА_1 , разом

з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житлова - 24,5 кв. м;

літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай;

літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 29 липня 2016 року за № 1217 зі скасуванням запису державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15715533, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння

АДРЕСА_1 , разом

з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житлова - 24,5 кв. м;

літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай;

літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К. В. 03 серпня 2016 року за № 1251 зі скасуванням запису державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 15812352, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, яке складається з: літ. А-1 житловий будинок загальною площею 46,1 кв. м, житлова - 24,5 кв. м; літ. Б - літня кухня; літ. В - сарай; літ. Г - сарай; літ. Д - сарай; літ Є - сарай; літ. Ж - убиральня; огорожа № 1-7, I мостіння, які розташовані на земельній ділянці площею

400 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні решти позову ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду, а рішення суду прийняте

09 жовтня 2017 року, проте спірні правочини були вчинені під час судового спору щодо спірного нерухомого майна, а також за відсутності правових підстав належності спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим вказані правочини є недійсними, а ОСОБА_3

не є добросовісним набувачем спірної нерухомості.

Доказів не проживання ОСОБА_2 разом із померлою суду надано не було, неподання стороною позивача за зустрічним позовом належних

і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та спростування позовних вимог ОСОБА_2 є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання її спадкоємцем четвертої черги, суд вважав, безпідставними, оскільки вона вже є таким спадкоємцем та додаткового визнання такого не потребує,

а тому звернення з такими вимогами є неналежним способом захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_3 п одав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/21559/15-ц (провадження № 61-15498св18) та у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року усправі № 461/4689/15-ц (провадження

№ 61-43735св18), а це згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України є однією із підстав касаційного оскарження рішення.

Вказує, що в ухваленому судовому рішенні брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України, пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи (про виклик і повторний допит свідка) щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України та пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзиву на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 вересня 1985 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 уклали шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_8 помер.

ОСОБА_8 був сином ОСОБА_5 , яка проживала у будинку

АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок

АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2015 року, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини заведено спадкову справу № 685/2015, а постановою державного нотаріуса Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпата О. М.

від 15 квітня 2016 року було відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальнї дії - видачі свідоцтва про право спадщину на будинок

АДРЕСА_1 , після смерті свекрухи.

У вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_2 спадщину прийняла належним чином, проте немає підтверджень того, що спадкодавець та спадкоємець проживали разом однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, зокрема не надано рішення суду із цього питання (а.с. 24, т. 1).

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 20 травня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності

на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

29 липня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В.

та зареєстрований в реєстрі за № 1217, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 400 кв. м; опис об`єкта нерухомого майна: А-1 - житловий будинок, загальною площею 46,1 кв. м, жилою площею 24,5 кв. м, а-1 - прибудова,

а - ганок, Б - літня кухня, В - сарай, Д - сарай, Г - сарай, Е - сарай, Ж - убиральня, № 1-7, І - споруди: огорожа, хвіртка, замощення.

03 серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу іншої Ѕ частини зазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Петренко К. В. та зареєстрований в реєстрі

за № 1251.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровську про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_3 звертаючись до суду із цим позовом, посилався на те, що на підставі укладених з ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу

є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні цим майном, оскільки забрала ключі від будинку, а будинок здала в оренду. Крім того, стверджував, що є добросовісним набувачем спірного домоволодіння.

Згідно із частинами першою та третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що заочним рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 08 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 20 травня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до Індустріальної районної ради у м. Дніпропетровська про визнання договору дійсним, встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду. Отже, із скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. У цьому випадку втрачається право ОСОБА_1 на відчуження спірного будинку.

Ураховуючи зазначене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що, оскільки ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 11 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду, а рішення суду прийняте 09 жовтня 2017 року, проте спірні правочини були вчинені під час судового спору про спірне нерухоме майно, а також за відсутності правових підстав належності спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_1 , а отже, спірний будинок вибув із власності ОСОБА_1 не з його волі, а на підставі рішення суду, а тому спірні правочини є недійсними, а ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем спірної нерухомості.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частиною першою статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня

2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати

з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча

і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідно до протоколів допитів свідків

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які були допитані судом і органом досудового слідства, та які пояснили, що з 2003 року ОСОБА_2 проживала разом із померлою ОСОБА_5 , допомагали одна одній, вели спільне господарство, були привітними людьми, а після смерті ОСОБА_5 позивач організувала і сплатила всі витрати на поховання, а свідок ОСОБА_16 підтвердила те, що позивач організовувала похорон ОСОБА_5 .

Також факт проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_5 , підтверджується тим, що за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово викликалися співробітники поліції з приводу конфліктів, що виникали.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд правильно вважав підтвердженим факт спільного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_5

з 01 січня 2004 року до дня її смерті, а тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання її спадкоємцем четвертої черги є безпідставною, оскільки вона вже є таким спадкоємцем та додаткового визнання такого не потребує.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги за законом, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовлялася від спадщини, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Посилання ОСОБА_3 в касаційній скарзі на те, що в ухваленому судовому рішенні брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід у зв`язку з тим, що 02 лютого 2018 року Апеляційним судом Дніпропетровської області у складі судді Макарова М. О. було відмовлено

у відкритті апеляційного провадження (справа № 202/2994/16-ц, провадження № 22-ц/774/2543/18) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 09 жовтня 2017 року, а постановою Верховного Суду від 20 лютого

2019 року у справі № 202/2994/16-ц (провадження № 61-13599св18) було скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 02 лютого 2018 року та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що під вирішенням справи в суді апеляційної інстанції слід розуміти ухвалення судового рішення у формі постанови, яке ухвалюється судом апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги та перегляду рішення або ухвали про закриття провадження у справі районного суду, які ухвалюються/постановляються судом першої інстанції по суті спору,

а отже, колегією суддів Дніпровського апеляційного суду у складі суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю. (апеляційне провадження № 22-ц/774/2543/18) позицію щодо предмета спору висловлено не було, оцінка доказам не надавалась.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/21559/15-ц (провадження № 61-15498св18) та у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року усправі № 461/4689/15-ц (провадження

№ 61-43735св18), є безпідставними, оскільки у зазначених справах

та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки по суті стосуються незгоди з рішенням суду апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк