КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В. , Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та спілкування батьків з нею та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів, -

у с т а н о в и в :

Звернувшись в жовтні 2019 року до суду з вказаним позовом, позивач подав заяву про його забезпечення шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у здійсненні рівних прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у спілкуванні з дитиною на час розгляду справи.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня 2020 року заява ОСОБА_1 залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його заяву про забезпечення позову у вказаний спосіб. Зазначає, що суд підійшов поверхово до вирішення цього питання, формально зазначивши, що ним не було доведено, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може у майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Безпідставно суд прийшов до висновку про тотожність способу забезпечення позову із заявленими підставами позовних вимог. Судом не враховано тієї обставини, що відсутність забезпечення позову у вказаний спосіб може призвести до незворотних наслідків, оскільки в такому віці дитина динамічно розвивається і її світобачення формується постійно, а тому важливою є участь обох батьків у вихованні дитини.

Перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Установлено, що в жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом, у якому просив визначити місце проживання їх з відповідачем дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним, визначивши при цьому порядок спілкування обох батьків з дитиною. Зазначав, що з травня 2019 року сторони припинили шлюбні відносини та відтоді проживають окремо, а з серпня 2019 року відповідач не дає бачитись із донькою.

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з позовом, у якому просила визначити місце проживання їх з відповідачем дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, стягнувши з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у здійсненні рівних прав та у спілкуванні з дитиноюОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначаючи про те, що ОСОБА_2 відмовляє йому у зустрічах та спілкування з дитиною .

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).

Відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому частиною 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому не вирішується спір по суті.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у вказаний ним спосіб, суд першої інстанції виходив з того, що заявник просить забезпечити його позов у спосіб, який за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, при цьому спір не вирішується по суті. Крім того, суду не надано доказів тих обставин, що невжиття зазначених у заяві заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає нормам процесуального права, зокрема ст.ст. 149,150 ЦПК України, а також роз`ясненням, викладеним у Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та постанові Верховного Суду у справі №344/16653/16 від 04.04.2018 року.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї .

Згідно зі ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 2 статті 152 ЦПК України зазначено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову, ніж перелічені в частині першій цієї статті.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч.1 ст.152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, зазначених у ч.4 зазначеної статті.

Звертаючись із клопотанням про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у здійсненні рівних прав щодо дитини та у спілкуванні з нею ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач відмовляє йому у зустрічах та спілкуванні з дитиною.

Як убачається із матеріалів справи, то ОСОБА_1 позовні вимоги щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною до ОСОБА_2 не пред`являлись, унаслідок чого суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про тотожність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

При цьому слід зазначити, що до травня 2019 року сторони разом з дитиною проживали разом, на час припинення шлюбних відносин сторін дитині було майже чотири роки і відповідно до Висновку психологічного обстеження дитини сторін №259 від 17.12.2019 року, у доньки сторін сформована емоційна прив`язність як до матері, так і до батька, визначена активна позиція обох батьків в житті дитини (а.с.124-127 матеріалів оскарження ухвали).

Зважаючи на вік дитини та її емоційну прив`язність як до матері, так і до батька, колегія суддів уважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову відповідає інтересам дитини, оскільки відсутність спілкування з батьком певний проміжок часу може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду в разі задоволення даного позову та вплинути на психічний стан дитини.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого ухвалу суду неможна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 150, 153, 381-381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня 2020 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на час розгляду справи не чинити ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) перешкоди у здійсненні рівних прав щодо дитини та у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В.Немировська

Т.І. Ящук