ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/159/20 Справа № 204/8445/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено нотаріальний договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. Згідно з умовами вказаного договору відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 10000 доларів США. Відповідно до п.5.2 Договору позики, кінцевий строк повернення позики 10.07.2015 року. Позичальник свої зобов`язання не виконала, письмові претензії щодо повернення боргу ігнорує,тому просила стягнути з відповідачів на її користь суму основного боргу за договором позики у розмірі - 258 900 грн, суму 3% річних у розмірі 11 768 грн, суму втрат від інфляції у розмірі 35 922,91 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 270 668 (двісті сімдесят тисяч шістсот шістдесят вісім) грн 00 коп., з яких: 258 900 (двісті п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот) грн 00 коп. - сума боргу; 11 768 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн 00 коп. - три відсотки річних від простроченої суми.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час укладення з ОСОБА_2 договору позики, вони з ОСОБА_3 вже не перебували в шлюбних відносинах, тому ОСОБА_1 не є належним відповідачем. Також, зазначений договір позики порушує інтереси дітей відповідачів, що проживають у єдиному житлі з відповідачкою, яке наразі реалізується в межах виконавчого провадження. Крім того, зазначає, що грошові кошти за договором фактично не передавались.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила в апеляційній скарзі апелянта відмовити у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10 червня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір позики грошових коштів, за яким остання отримала грошові кошти у сумі 10 000 доларів США та зобов`язувалася їх повернути у строк до 10.07.2015 року. Вказаний договір позики грошових коштів було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. (а.с.4).

Згідно договору позики, сторони домовилися щодо усіх істотних його умов. Так, ними визначено предмет договору, а саме грошові кошти, строк дії договору, відповідальність у разі невиконання зобов`язання.

Судом встановлено, що на час укладення договору позики, ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 .

Ч.4 ст.65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Під час укладення договору позики, відповідачем ОСОБА_1 було надано заяву, в якій останній надав згоду його дружині ОСОБА_3 на укладання, підписання нею договору позики грошових коштів (а.с.65).

11 листопада 2016 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 », у зв`язку з новим шлюбом (а.с.37).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що позичальник прострочив виконання свого зобов`язання за договором позики, що укладався в інтересах сім`ї, суд обгрунтовано стягнув з відповідачів солідарно розмір заборгованості та три відсотки річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що під час укладення з ОСОБА_2 договору позики відповідачі вже не перебували в шлюбних відносинах, тому ОСОБА_1 не є належним відповідачем, підлягають відхиленню, оскільки згідно п.п.2.2 Договору позики грошових коштів від 10.06.2015 року, чоловік Позичальника ( ОСОБА_3 ) - ОСОБА_1 , згоден з укладанням цього Договору, що підтверджується його заявою, посвідченою Орловим О.А., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу від 10.06.2015 року за реєстровим № 516 (а.с.4). Крім того, на а.с.41 міститься розписка відповідачів про отримання ними у борг у ОСОБА_2 коштів у розмірі 10 000 доларів США, на підставі якої було укладено вищезазначений нотаріально посвідчений договір позики.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначений договір позики є недійсним, оскільки порушує інтереси дітей відповідачів, що проживають у єдиному житлі з відповідачкою, яке наразі реалізується в межах виконавчого провадження, не звільняє відповідачів від виконання боргового зобов`язання, а дійсність договору не залежить від наслідків настання юридичної відповідальності сторін за невиконання умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти за договором позики отримані не були, підлягають відхиленню, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова