Справа № 214/7004/19
2/214/310/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 лютого 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі - Улятовській М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить: усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне. Він, ОСОБА_1 , має у своїй власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується договором дарування від 06.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б. В. Однак, здійснювати своє право власності на новопридбане майно, належним чином, не може, оскільки за адресою належної йому квартири, зареєстровані сторонні особи - відповідачі по справі. Після реєстрації права власності, звернувся до відділу реєстрації громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради з заявами про зняття з реєстрації місяця проживання відповідачів. Згодом отримав відмову, яка обґрунтовувалась тим, що до зазначеної заяви ним не надано інформації про наявність іншого житла для відповідачів. Вважає даний факт грубим порушенням його прав, оскільки він позбавлений обов`язку надавати витребувану інформацію, рівно як і відповідачі перешкоджають йому у здійсненні його права на власність. Реєстрація відповідачів, для нього є незручним фактом. Має намір зареєструватись за даною адресою, здійснити процедуру оформлення державної житлово-комунальної субсидії. Та можливо надалі і реалізувати майно на користь третіх осіб. Однак, наявність інших, по суті, сторонніх зареєстрований осіб, чинить йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним майном. Просить суд врахувати, що відповідачі не являються для нього родичами чи членами сім`ї, речей у квартирі не мають та зі слів попереднього власника, відповідачі взагалі не проживали у квартирі ніколи. Натомість їх реєстрація носила формальний характер та обумовлювалась необхідністю влаштування на роботу у місті Кривий Ріг. Наміри вирішити питання у добровільному порядку, відповідачі відхиляють. На додаток до всього, маючи конфлікт з попереднім власником квартири, відповідачі погрожують вже йому, зареєструвати за адресою неповнолітніх осіб, наявність реєстрації яких, унеможливить зняття реєстрації і самих відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховний суд у справі №489/5668/16 провадження №61-7649св18 від 26.06.2018 р., за аналогічних обставин залишив в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про виселення, зазначивши, що до правовідносин про визначення права користування колишнього власника та членів його сім`ї, застосуванню підлягають ст. 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні зі ст. 150, 156 та ст. 64 ЖК України, прийшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Крім того, Верховний суд зауважив, що у раз захисту особи свого права власності шляхом виселення осіб, які не є членами сім`ї власника житла, а відносяться до членів сім`ї попереднього власника, то останні підлягають виселенню без надання іншого житла. До даних спірних правідносин слід застосовуватист. 41 Конституції України як норму прямої дії, згідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Зазначене кореспондується із Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 11.09.1997 року, зокрема ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції. Вважає, що його права, як власника, є порушеними та такими, що підлягають захисту, а отже наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 47 Конституції України і, зняття з реєстраційного обліку відповідача зі спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, гідно якої позов підтримав повністю, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку, просить розглянути справу за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавали, відзиву на позов не подавали, у зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: договір (а.с.12-13), витяг (а.с.14), технічний паспорт (а.с.15-16), заяви (а.с.17-19), акт (а.с.33).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: витяг (а.с.14), акт (а.с.33), технічний паспорт (а.с.15-16), договір (а.с.12-13), довідки (а.с.23-25), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме перебування квартири АДРЕСА_2 у власності позивача, перебування відповідачів на реєстраційному обліку у спірній квартирі та їх відсутність у зазначеній квартирі.

Суд вважає належними доказами: заяви (а.с.17-19), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме перебування відповідачів на реєстраційному обліку у спірній квартирі та намагання позивача зняти останніх з реєстраційного обліку.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

На підставі договору дарування від 06.09.2019 року, укладеного між ОСОБА_5 , як дарувальником, та ОСОБА_1 , як обдарованим, та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Січкар Б.В., квартира АДРЕСА_2 є власністю позивача, що встановлено витягом (а.с.14), договором (а.с.12-13).

Попередній власник ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 22 грудня 2015 року державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, що встановлено договором (а.с.12-13).

Відповідачі в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані з 28 серпня 2013 року, тобто до набуття як позивачем, так і попереднім власником ОСОБА_5 , права власності на спірну квартиру, що вбачається з довідок (а.с.23-25).

Позивач 6 вересня 2019 року звертався до відділу реєстраціїї місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради з заявами про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, однак йому було відмовлено (а.с.17-19).

Відповідачі у спірній квартирі не проживають понад один рік без поважних причин, що встановлено поясненнями позивача, викладеними у змісті позову, актом (а.с.33).

Відносини між сторонами регулюються нормами ЦК та ЖК України.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 346 ч.1 п. 1 ЦК України, право власності припиняється у разі, відчуження власником свого майна.

У судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з укладенням договору дарування квартири АДРЕСА_2 , право власності попереднього власника спірної квартири ОСОБА_5 на зазначену квартиру припинилося. Крім того, попередній власник спірної квартири ОСОБА_5 набула у 2015 році право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 грудня 2014 року. Тому враховуючи, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 з 2013 року, тобто до набуття як позивачем, так і попереднім власником спірної квартири ОСОБА_5 права власності на цю квартиру, суд приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не є членами сім`ї ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 , а тому на підставі ст. 150 ЖК України не можуть користуватися спірною квартирою для особистого проживання, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідачів, в рівних частках, на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі по 256 грн. 13 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом- задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , в рівних частках, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі по 256 грн. 13 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 2 березня 2020 року.

Суддя В.М. Прасолов