Провадження №2-о/760/20/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив встановити юридичний факт щодо недостовірності інформації, що принижує честь і гідність та порочать репутацію ОСОБА_1 , яка була поширена в статті на веб-сайті ogladach .ІНФОРМАЦІЯ_2 за електронним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 невідомою особою та спростувати її.

При цьому, має місце посилання ОСОБА_1 на те, що встановити особу, яка поширила недостовірну інформацію самостійно неможливо, а тому дана заява має бути розглянута в порядку окремого провадження, що передбачено ст.277 ЦК Українита п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Дослідивши матеріали заяви приходжу до висновку про відмову у відкритті провадження з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо зі змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Згідно абз.3 ч.4 ст.277 ЦК України, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Вдаючись в аналіз положень ч.4 ст.277 ЦК України та п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома то у такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження.

Так, встановлення факту недостовірної інформації передбачає доведення факту поширення інформації заявником та факту достовірності інформації її поширювачем, тобто між учасниками справи існують спірні правовідносини, спір між ними має розглядатися в позовному провадженні.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень цивільно процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Заявник вказує, що з відкритих джерел, контактну особу реєстранта (власника) веб-сайту встановити не можливо.

Разом з тим, з копії довідки №167/2019-Д-ЦК від 30.10.2019, доданої заявником до заяви про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування, вбачається, що за результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту https: // ogladach .ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено, що останній позиціонує себе у якості веб-сайту: «ogladach», на якому відсутні будь-які ідентифікатори, які б дозволили встановити особу вланика веб-сайту. Веб-сайт https: // ru .ІНФОРМАЦІЯ_2/ , що адресується доменним іменем ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично є багатокористувацькою платформою для створення веб-сайтів, і дані його користувачів, зокрема власника веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 , який було створено на цій платформі, можуть бути отримані (витребувані) в установленому порядку у власника цієї платформи. При цьому, власником веб-сайту: https: // ru.ІНФОРМАЦІЯ_2/ є реєстрант доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_2 компанія Automattik , Inc., якщо інше не визначене умовами договору між останньою та отримувачем послуг хостингу та/або володільцем облікового запису, або якщо такий договір відсутній.

Отже, з наведеного вбачається, що власника сайту, через який була розповсюджена оспорювана заявником інформація фактично встановлено, однак заявником та його представником не було вжито відповідних заходів для підтвердження даної інформації, зокрема звернення до суду з заявою про забезпечення позову, яка, відповідно до положення ст. 152 ЦПК України може бути подана до подання позовної заяви.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і досту до сайта- вільним належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора систем реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Однак зазначені вимоги заявником не виконані, жодних відомостей про звернення заявника до суду в порядку ЦПК щодо витребування даних власника веб-сайта в адміністратора систем реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет заява не містить.

За наведених вище обставин, суд приходить до переконання про необхідність відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження, оскільки з заяви вбачається спір про право, та заявником не надано суду доказів, що ним було вжито всіх можливих заходів для встановлення особи, або власника веб-сайту, якими була поширена оспорювана інформація.

Враховуючи наведене та керуючись ч.4 ст.315, ст.ст.259-260 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування.

Роз`яснити заявнику, що він має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, про які він вказав у заяві, шляхом подання позовної заяви у порядку позовного провадження на загальних підставах. Позовна заява має відповідати вимогам статей 175 - 177 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя - Г.О. Козленко