Провадження № 22-ц/4808/120/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горейко М.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Турів О.М.

з участю представника ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» - Глинки Р.Я., представника відповідача Коновала Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за прострочення грошового зобов`язання, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Пастернак І.А.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2017 року ТОВ «ФК «Леверідж» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та просило стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 01 квітня 2016 по 31 жовтня 2017 року в розмірі 4 805 782,45 гривень та три відсотки річних за період з 01 квітня 2016 по 31 жовтня 2017 року в розмірі 1 037 761,74 гривень, нараховані на заборгованість присуджену до стягнення з ОСОБА_1 рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за кредитними договорами № 0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року на підставі договорів поруки № 0/1-П від 28 грудня 2006 року та № 0/1- П від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465, 74 гривень.

16 липня 2014 року між Первісним кредитором ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Інформаційно-консультаційний центр розвитку підприємництва у Печерському районі» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор прийняв право вимоги за кредитними договорами № 0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року, укладеними між ТОВ Фірма «ЕКСТІМ» та первісним кредитором та договорами поруки № 0/1-П від 28 грудня 2006 року та № 0/1- П від 23 березня 2007 року.

16 липня 2014 року між новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» та первісним кредитором «Інформаційно-консультаційний центр розвитку підприємництва у Печерському районі» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» (позивач) прийняв право вимоги за кредитними договорами № 0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року та договорами поруки № 0/1-П від 28 грудня 2006 року та № 0/1- П від 23 березня 2007 року.

На підставі укладених договорів відступлення відбулася заміна кредитора за договорами відповідно з первісного кредитора на позивача.

Відповідач не виконав зобов`язання зі сплати суми заборгованості у розмірі 21 844 465, 74 гривень, що підтверджено рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року, тому позивач має право на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від відповідача за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачеві (як правонаступнику ПАТ «УкрСиббанк»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Леверідж» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ухвалою господарського суду від 19 листопада 2012 року порушено провадження у справі про банкрутство боржника за вказаними кредитними договорами ТОВ «Передмістя 2000» та останнього визнано банкрутом. Відповідно до частини 1, 3 ст.19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. У постанові від 13 червня 2013 року у справі №5011-28/15641-20123 Господарський суд м. Києва зазначив про припинення нарахування неустойки (штраф, пеня), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута з 13 червня 2013 року щодо ТОВ «Передмістя 2000».

Тобто починаючи з 13 червня 2013 року - часу визнання позичальника банкрутом, у позивача не було права на нарахування та стягнення 3% річних та індексу інфляції, в тому числі як з боржника, так і поручителя, відповідальність якого не може бути більшою за позичальника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2019 року на дане рішення ТОВ «ФК «Леверідж» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Леверідж» про стягнення 4 805 782, 45 гривень інфляційних втрат та 1 037 761, 74 гривень трьох процентів річних за період з 01 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року задовольнити.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки оскаржуваного рішення не відповідають дійсним обставинам та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення та обґрунтувавши його ст. 553, 554, 555, ч.4 ст. 559 ЦК України та ч.1,3 ст. 19 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», допустив застосування норми матеріального права, які не підлягають до застосування, та не застосував норми матеріального права, які підлягають до застосування, а саме: п.9 ч.2 ст. 129 Конституції України, ст. 11, 524-526, ч.1 ст. 598, ст. 599, 609-611, ч.2 ст.625 ЦК України. Також посилання суду першої інстанції на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2017 року по аналогічній справі (№344/12325/17), яке постановою апеляційного суду Івано-Франківської області залишено без змін, є безпідставним, оскільки Постановою ВС від 30 жовтня 2019 року скасовано постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Правовою підставою цього позову є застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, яке виникло у зв`язку з невиконанням ним судового рішення від 14 травня 2014 року, що набрало законної сили. У даній справі права й інтереси кредитодавця (позивача) у правовідносинах з позичальником (відповідача) після розірвання кредитного договору забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата ВС у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилась з висновками ВСУ у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Тому висновки суду першої інстанції про те, що починаючи з 13 червня 2013 року у позивача не було права на нарахування та стягнення 3% річних та індексу інфляції з відповідача, є помилковим.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції на зазначені вимоги норм матеріального права уваги не звернув, не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитними договорами, невиконання якого зумовлює застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки за захистом своїх прав ПАТ «Укрсиббанк» як кредитор звернувся до суду у березні 2010 року, а юридичну особу-боржника за спірними кредитними зобов`язаннями ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») припинено у 2013 році, висновок суду про те, що відповідно до положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» діє мораторій на задоволення вимог кредиторів цього товариства, а тому пред`явлені до поручителя вказаної юридичної особи вимоги є безпідставними, не відповідає наведеним вище вимогам закону.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду від 02 серпня 2016 року на підставі заяви ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» замінено сторону (стягувача) виконавчого провадження у цій справі. У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку з чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч.5 ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 378 ЦПК України за заявою заінтересованої особи зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки у зобов`язанні, в тому числі і право бути стороною виконавчого провадження. На час звернення із заявою про видачу виконавчого листа «УкрСиббанк» вже не мав права вимоги, оскільки таке право перейшло до ТОВ ФК «Леверідж». Жодних доказів того, що ФК «Леверідж» зверталося до суду із заявами про видачу виконавчого листа і виконавчий документ не був виданий з вини суду, матеріали справи не містять. ВС у постанові від 11 липня 2018 року у справі №908/1490/17 зазначив, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Екстім», яке було перейменоване у ТОВ «Передмістя 2000», укладено кредитні договори, відповідно до яких останнє отримало кредитні кошти у розмірі 2 130 797 швейцарських франків, що еквівалентно 8 817 894,27 грн, а також 428 036 швейцарських франків, що еквівалентно 1 782 527,09 грн.

На забезпечення виконання цих договорів банк уклав із ОСОБА_1 договори поруки.

У результаті порушення позичальником та поручителем умов вказаних кредитних договорів утворилася заборгованість у розмірі 21 844 465,74 грн.

У березні 2010 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09 листопада 2012 року порушено провадження по справі про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000», а постановою цього суду від 13 червня 2013 року ТОВ «Передмістя 2000» визнано банкрутом.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465,74 гривень (т.1., а.с.4-7).

16 липня 2014 року відповідно до укладених між ПАТ «Укрсиббанк», товариством з обмеженою відповідальністю «Інформаційно-консультаційний центр розвитку підприємництва у Печерському районі» та ТОВ «ФК Леверідж» договорів відступлення права вимоги, останнє набуло права вимоги за вказаними кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року, в тому числі, судовими рішеннями. (т.1., а.с.30-42, 8-19). Вказані вимоги дійсно були передані ТОВ «ФК Леверідж», що підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги (т.1, а.с.16).

Відомостей про виконання рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року матеріали справи не містять.

23 березня 2016 року на виконання вищевказаного судового рішення за заявою ПАТ «УкрСиббанк», а не нового кредитора, на підставі договору від 16 липня 2014 року, яким став позивач ТОВ «ФК Леверідж», видано виконавчий лист, у якому вказано строк пред`явлення до виконання до 15 травня 2015 року.

ПАТ «УкрСиббанк» 18 квітня 2016 року пред`явив вказаний виконавчий лист до виконання у відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС, і головний державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 червня 2016 року заяву ТОВ «ФК «Леверідж» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа по справі №344/2268/2013 від 23 березня 2016 року з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Леверідж».

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця та скасовано вказану постанову. 19 липня 2016 року державний виконавець виніс постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пропущенням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2016 року, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Леверідж» про заміну стягувача з виконання виконавчого листа, поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, - відмовлено (т.2, а.с.7-10) з тих підстав, що ТОВ «ФК «Леверідж» набуло права вимоги та права бути стороною виконавчого провадження у межах строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, однак цим правом скористалося лише у 2016 році, подавши до суду відповідну заяву про заміну сторони виконавчого провадження, про що суд 03 червня 2016 року постановив ухвалу, повторно це питання не може вирішуватися судом, оскільки заміна сторони у виконавчому провадженні відбулася з виконання конкретного виконавчого документа, тобто визначено особу, яка має право вимоги, незалежно від звернення цього документа до примусового виконання. Представник заявника у судовому засіданні пояснив, що із заявою про видачу виконавчого листа13 травня 2015 року звернувся ПАТ «УкрСиббанк», а не ТОВ «ФК «Леверідж». Отже, на час звернення із такою заявою банк уже не мав права вимоги, оскільки таке право перейшло до ТОВ «ФК «Леверідж». Жодних доказів того, що ТОВ «ФК «Леверідж» зверталося до суду із заявами про видачу виконавчого листа, і виконавчий документ не був виданий з вини суду, матеріали справи не містять. Отже доказів про поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суду не подано.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж», який вимоги скарги підтримав, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до поручителя ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності у зв`язку з припиненням особи боржника, виходячи з наступного.

За частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 609 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.

Оскільки за захистом своїх прав ПАТ «Укрсиббанк» як кредитор звернувся до суду у березні 2010 року, а юридичну особу боржника за спірними кредитними зобов`язаннями - ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») припинено у 2013 році, висновок суду про те, що відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» діє мораторій на задоволення вимог кредиторів цього товариства, а тому пред`явлені до поручителя вказаної юридичної особи вимоги є безпідставними, не відповідає наведеним вище вимогам закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав застосування положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду у справі між цими ж сторонами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за інший період прострочення: інфляційні втрати за період з 01 квітня 2015 року до 31 березня 2016 року та 3 % річних за період з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року. У цій справі касаційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія Леверідж» задоволено частково, постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції .

Вирішуючи питання про стягнення компенсаційних виплат за період з 01 квітня 2016 по 31 жовтня 2017 року, нарахованих на заборгованість присуджену до стягнення з ОСОБА_1 рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року,колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

У справі, що переглядається, права й інтереси правонаступника кредитодавця ТОВ « ФК Леверідж» у правовідносинах із поручителем ОСОБА_1 забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, враховуючи таке.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Пред`являючи позов, ТОВ «ФК Леверідж» зазначало, що у зв`язку з непогашенням боржником ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») заборгованості за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року, яка стягнута судовим рішенням від 14 травня 2014 року з поручителя ОСОБА_1 на користь кредитора ПАТ «Укрсиббанк», слід стягнути з відповідача на користь нового кредитора ТОВ «ФК «Леверідж», яке набуло право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимоги від 16 липня 2014 року, інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані позивачем за період з 01 квітня 2016 по 31 жовтня 2017 року на підставі положень статті 625 ЦК України.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» «Первісний кредитор» заборгованість у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання за кредитними договорами № 0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року на підставі договорів поруки № 0/1-П від 28 грудня 2006 року та № 0/1-П від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465, 74 гривень (а.с.7-10)

Зазначеним рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року встановлено, що відповідно до умов кредитних договорів 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Екстім», яке було перейменоване у ТОВ «Передмістя 2000», укладено кредитні договори, відповідно до яких останнє отримало кредитні кошти у розмірі 2 130 797 швейцарських франків, що еквівалентно 8 817 894,27 гривень, а також 428 036 швейцарських франків, що еквівалентно 1 782 527,09 гривень.

На забезпечення виконання умов кредитного договору Банк уклав із ОСОБА_1 договори поруки.

На підставі вищевказаних договорів відступлення прав вимоги від 16 липня 2014 року відбулася заміна кредитора за кредитними договорами №0 від 28 грудня 2006 року та №00 від 23 березня 2007 року, та кредитором на даний час є ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж».

Судом встановлено, що рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року на даний час не виконано.

Звернувшись до суду позивач просив стягнути компенсацію саме за невиконання зобов`язань за кредитними договорами, що підтверджено рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465,74 гривень, що є предметом обов`язкового виконання.

Правовою підставою цього позову є застосування до ОСОБА_1 , як поручителя, відповідальності за порушення грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України, яке виникло у зв`язку з невиконанням боржником ТОВ «Екстім» (ТОВ «Передмістя 2000») заборгованості за кредитними договорами від 28 грудня 2006 року та 23 березня 2007 року, яка стягнута судовим рішенням від 14 травня 2014 року з поручителя на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» (тепер ТОВ «Леверідж»), що набрало законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст.599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04 червня 2019 року).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі ж висновки зробила Велика Палати Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

А тому, норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тією мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України №6-49цс12 від 06 червня 2012 року, №6-38цс11 від 24 жовтня 2011 року, постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/19094/17, від 11 травня 2018 року у справі № 922/3087/17).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

У розумінні положень ст. 625 ЦК України, кредитором є будь-яка особа, в якої наявне право грошової вимоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Таким чином, право ТОВ «ФК Леверідж» на отримання вказаних сум базується на закріплених цивільним законодавством України нормах, що передбачають правові наслідки невиконання зобов`язання, що є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання, та є цілком обґрунтованими.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Агрокомплекс проти України», «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Грецькі нафтопереробні заводи «Стрен» і Стратіс Андреадіс проти Греції» Високий Суд вказує, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як вбачається із практики Європейського суду з прав людини, право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справах «Горнсбі проти Греції», «Бурдов проти Росії», «Ясіун`єне проти Литви», «Руйану проти Румунії», «Совтрансавто-Холдинг» проти України», «Шмалько проти України»).

Таким чином, у відповідності до наведених норм законодавства та практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим допустити ситуацію, за якої боржник, який не виконував остаточне судове рішення, не лише не зазнає жодних негативних наслідків (не понесе відповідальності) за нехтування положеннями Конституції України щодо обов`язковості судового рішення (за відсутності будь-яких законних підстав на те.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 лютого 2017 року у справі №5011-28/15641-2012 встановлено, що з метою задоволення вимог ТОВ ФК «Леверідж» як забезпеченого кредитора у справі про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000» направлено запит №02-09/289 від 01 червня 2016 року та отримано відповідь №03/06/16 від 03 червня 2016 року з реквізитами банківського рахунку для задоволення вимог, за якими 06 червня 2016 року здійснено оплату у розмірі 1 137 210, 67 гривень та 06 червня 2016 року відбулося зменшення заборгованості ТОВ «Передмістя 2000» перед ТОВ ФК «Леверідж» за кредитними договорами на суму 1 137 210, 67 гривень та ТОВ ФК «Леверідж», звертаючись з позовом, не врахувало зменшення основного боргу, спростовуються наступним.

Згідно ст.3 ЗУ «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно ст.1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» забезпечені кредитори кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Апеляційний суд, досліджуючи рішення у господарській справі №5011-28/15641-2012, з`ясував, що судом встановлено факт задоволення вимоги забезпеченого кредитора ТОВ «ФК «Леверідж» у позачерговому порядку та направлено останньому 1 137 210, 67 гривень, що становить 60,06826329% від загального розміру коштів, отриманих від реалізованого на аукціоні майна ТОВ «Передмістя 2000», які надійшли на рахунок боржника за результатом продажу на аукціоні майна боржника, що є предметом забезпечення , та вважає, що стягнення вказаної суми в рамках розгляду господарської справи про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000» не співпадає з предметом позову даної справи, оскільки позовними вимогами ТОВ «ФК «Леверідж» у даній справі є стягнення з відповідача 4 805782, 45 гривень інфляційних втрат та 1 037 761, 74 гривень трьох процентів річних, нарахованих позивачем ТОВ «Леверідж» відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з непогашенням заборгованості у розмірі 21 844 465, 74 гривень, стягнутої рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року, що виникла у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання за кредитними договорами № 0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року на підставі договорів поруки № 0/1-П від 28 грудня 2006 року та № 0/1-П від 23 березня 2007 року у розмірі 21 844 465, 74 гривень.

За результатами розгляду інших господарських справ, зокрема у судових рішеннях від 03 червня 2015 року, 01 червня 2017 року, встановлено що позивач є стягувачем також за іншими договорами та зобов`язаннями, у тому числі і за забезпечувальними договорами, а не тільки за рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року на суму 21 844 465, 74 гривень.

Згідно пояснень представника ТОВ «ФК «Леверідж» дійсно Постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2017 року по справі №5011-28/15641-2012 було встановлено, що з метою задоволення вимог ТОВ «ФК «Леверідж» як забезпеченого кредитора у справі про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000» ТОВ «ФК «Леверідж» отримало 1 137 210, 67 гривень, як кошти у задоволення вимог як забезпечений кредитор. На засіданні комітету кредиторів у справі про банкрутство ТОВ «Передмістя 2000», яке відбулося 01 червня 2016 року було прийнято рішення про погодження результатів другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Передмістя 2000» у вигляді цілісного майнового комплексу відповідно до протоколу аукціону №1 від 26 травня 2016 року, за яким переможцю аукціону ТОВ «Благо Інвест Сервіс» надано право придбати лот №1 - майно ТОВ «Передмістя 2000» у вигляді цілісного майнового комплексу за ціною продажу 1 893 197, 19 гривень, а також зобов`язано ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Куліченка М.В. здійснити розподіл частини коштів у сумі 1 893 197, 19 гривень, що отримані від продажу на другому повторному аукціоні майна ТОВ «Передмістя 2000» у вигляді цілісного майнового комплексу відповідно до вимог Закону у такому порядку: у позачерговому порядку задоволено вимоги забезпеченого кредитора ТОВ «ФК «Леверідж» та направити останньому суму у розмірі 1 137 210, 67 гривень, що становить 60, 06826329% від загального розміру коштів, отриманих від реалізованого на аукціоні майна ТОВ «Передмістя 2000», які надійшли на рахунок боржника за результатом продажу на аукціоні майна боржника, що є предметом забезпечення.

У довідці, виданій ТОВ «ФК «Леверідж» від 20 лютого 2020 року зазначено, що ТОВ «ФК «Леверідж» на погашення заборгованості на підставі рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року (справа №6-9147 св14), в тому числі окремо за кредитними договорами №0 від 28 грудня 2006 року та № 0 від 23 березня 2007 року та на підставі договорів поруки №0/1- П від 28 грудня 2006 року та №0/1- П від 23 березня 2007 року будь-яких коштів не отримувало (а.с.82, т.2).

Таким чином, отримані ТОВ «ФК «Леверідж» кошти у розмірі 1 137 210, 67 гривень, є коштами, отриманими як забезпеченим кредитором від реалізованого на аукціоні майна боржника, що є предметом забезпечення по договору іпотеки.

Колегія суддів, на підставі поданих доказів, вважає, що представником відповідача не доведено, що отримані ТОВ «ФК «Леверідж» кошти у розмірі 1 137 210, 67 гривень сплачені на виконання зобов`язання відповідача для погашення 21 844 465,74 гривень, а були направлені на погашення інших зобов`язань.

Щодо періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних необхідно зауважити наступне.

Позивач наполягає на захисті цивільного права, яке виникло на підставі рішення суду, що також підтверджено постановою суду касаційної інстанції у цій справі, якою справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Цивільно процесуальним законодавством (розділом VI ЦПК України), чинним на час виникнення відповідних правовідносин, було врегульовано вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах.

Зокрема статтею 378 ЦПК України передбачено порядок заміни сторони виконавчого провадження, і встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Виконання судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 11 липня 2018 року у справі №908/1490/17 висловив наступну правову позицію.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Наявність же судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

При цьому умовами спірного договору відступлення права вимоги новому кредитору фактично надано право вимагати від боржника належного та реального виконання рішення суду.

Оскільки виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному процесуальних законодавством та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у матеріальному зобов`язанні за договором цесії, вирішується виключно судом, який прийняв відповідне судове рішення, у порядку, передбаченому процесуальним законодавством.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 923/945/13.

Тому суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача як кредитора з виконання рішення суду право на вимагати сплати інфляційних та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України виникло саме з часу заміни його як сторони у виконавчому провадженні на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2016 року, і тільки з цього часу ТОВ «ФК «Леверідж» стало кредитором за вказаним зобов`язанням, яке виникло з рішення суду, а не з цивільно-правової угоди, тобто договору відступлення права вимоги від 16 липня 2014 року.

ТОВ «ФК «Леверідж» після набуття права за договором відступлення як кредитор за примусовим стягненням заборгованості не звертався, а заяву про відкриття виконавчого провадження подав попередній кредитор ПАТ «УкрСиббанк» 18 квітня 2016 року, який з часу передання прав за даними зобов`язаннями з 16 липня 2014 року передав свої права новому кредитору ТОВ «ФК «Леверідж».

Тому суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача, як кредитора з виконання рішення суду, право вимоги сплати інфляційних та 3% річних на підставі ст.625 ЦК України виникло саме з часу заміни його як сторони у виконавчому провадженні на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2016 року, і тільки з цього часу ТОВ «ФК «Леверідж» стало кредитором за вказаним зобов`язанням, яке виникло з рішення суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розмір компенсації за прострочення грошового зобов`язання повинен становити: інфляційні втрати у розмірі 4 019 381, 69 гривень та 3% річних у розмірі 924 021 гривень, а всього 4 943 402, 69 гривеньза період з по 03 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Згідно ч.ч. 1, 10 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції та вирішено стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 03 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 4 019 381, 69 гривень та 3% річних за період з 03 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 924 021 гривень, а всього 4 943 402, 69 гривень, нараховані за прострочення грошового зобов`язання за рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 рокуна користь ТзОВ «Леверідж», та беручи до уваги задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги частково (а саме 84, 59%), за розгляд справи судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Леверідж» слід стягнути 74 146 гривень судового збору (позивач сплатив за подання позовної заяви 87 653, 17 гривень) та відповідно 111 219 гривень судового збору за розгляд справи апеляційним судом (апелянт сплатив 131 479, 74 гривень за подання апеляційної скарги), а разом 185 365 гривень судового збору.

Таким чином враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскаржене судове рішення відповідно до ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за прострочення грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж», , місце знаходження: 04086, м. Київ, вул.Олени Теліги, 41 інфляційні втрати за період з 03 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 4 019 381, 69 гривень та 3% річних за період з 03 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 924 021 гривень, а всього 4 943 402, 69 гривень, нараховані за прострочення грошового зобов`язання за рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» 185 365 гривень сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

В.Д. Фединяк