Ухвала

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 266/6459/19

провадження №61-13419ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про визнання протиправними дій та наказу від 30 серпня 2018 року № 468, його скасування, стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» (далі - ДП «ММТП»), в якому просив визнати протиправними дії ДП «ММТП» щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати позивачу за період листопад 2018 року - серпень 2019 року в розмірі 291,42 грн; визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнта»; стягнути з відповідача на користь позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період листопад 2018 року - серпень 2019 року у розмірі 102 681,30 грн, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1 768,60 грн та моральної шкоди 5 000 грн.

В мотивування позову ОСОБА_1 зазначав, що позивача звільнено від роботи на час проходження військової служби за контрактом з посади механізатора (водія-докера) комплексної бригади на вантажно-розвантажувальних роботах ДП «ММТП». Після звільнення його з роботи відповідачем була нарахована компенсація середнього заробітку у розмірі 289,97 грн за робочий день із розрахунку за два попередні місяці роботи, а саме лютий 2015 року - березень 2015 року. На момент призову на військову службу його оклад складав 2 570,00 грн. Після мобілізації його посадовий оклад неодноразово збільшувався, але відповідач не робив коригування та виплату середнього заробітку з урахуванням підвищених посадових окладів з моменту призову на військову службу. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2018 року у справі № 266/4859/18 задоволено частково його позовні вимоги, стягнуто з відповідача суму компенсації невиплаченого середнього заробітку за період квітень 2015 року - жовтень 2018 року в розмірі 220 418,64 грн; суму компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період травень 2015 року - жовтень 2018 року в розмірі 16 718,43 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті; моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Судами у справі № 266/4859/18 встановлено, що розмір тарифної ставки за його посадою складає 42,93 грн/год. з 01 вересня 2018 року. Судами також встановлено, що починаючи з 01 квітня 2015 року посадовий оклад механізатора (водія-докера) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах, з якої було призвано позивача на військову службу неодноразово збільшувався, внаслідок чого його відкоригований середньоденний заробіток повинен бути встановлений: з 01 вересня 2018 року 852,52 грн (коефіцієнт підвищення -1,15001). Всупереч рішенням судів у справі № 266/4859/18 та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100, відповідач виплачує йому збережену середньоденну заробітну плату в розмірі 291,42 грн (289,97 х 1,005), застосувавши до збереженого заробітку 289,97 грн за робочий день коефіцієнт коригування на рівні 1,005, відповідно до наказу відповідача від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнта». В той час, як рішеннями судів в справі № 266/4859/18 встановлений коефіцієнт підвищення збереженого його заробітку з 01 вересня 2018 року на рівні 1,15001. Таким чином встановлення відповідачем коригуючого коефіцієнту на рівні 1,005 та виплата йому збереженої середньоденної заробітної плати в розмірі 291,42 грн є незаконною.

Відповідачем при виданні наказу від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнта» не наведено жодного доказу на підтвердження скрутного фінансового стану, він посилається на скрутне матеріальне становище як на загальновідомий факт без проведення належного аналізу фінансового стану, тому дії відповідача по виданню зазначеного наказу та виплати позивачу збереженого середньоденного заробітку в розмірі 291,42 грн є протиправним.

Враховуючи ті обставини, що рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2018 року у справі № 266/4859/18 встановлено, що відкоригований середньоденний заробіток позивача з 01 вересня 2018 року складає 852,52 грн, сума недоплаченої заробітної плати за період часу з листопада 2018 року по серпень 2019 року становить 102 681,30 грн.

Сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період прострочки з грудня 2018 року по травень 2019 року складає 1 768,60 грн.

Діями відповідача йому була завдана моральна шкода у зв`язку із недоплатою суми збереженого середнього заробітку, чим були порушені його трудові права, яку він оцінює за весь період часу у розмірі 5 000 грн.

В ході розгляду справи судом позивачем до суду неодноразово надані заяви про збільшення позовних вимог, остаточна редакція позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «ММТП» зводиться до наступного: визнати дії відповідача протиправними щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної зарплати, визнати протиправним та скасувати наказ ДП «ММТП» № 468 від 30 серпня 2018 року «Про встановлення коригуючого коефіцієнта», стягнути з відповідача на його користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з врахуванням коефіцієнту підвищення за період з листопада 2018 року по травень 2020 року у розмірі 195 262,80 грн, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 1 768, 60 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ММТП» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати за період з листопада 2018 року по травень 2020 року у розмірі 138 733,68 грн, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Стягнуто з ДП «ММТП» на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 768,40 грн, а також за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року в частини відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати скасовано і у відповідній частині ухвалено нове рішення, яким позов про стягнення компенсації втрати частині доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ММТП» на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з листопада 2018 року по травень 2019 року в розмірі 1 311,75 грн.

Це ж рішення в частині стягнення судового збору змінено.

Стягнуто з ДП «ММТП» в дохід держави судовий збір 2 305,20 грн у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині задоволення частково позову про стягнення недоплаченої середньої заробітної плати та в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу ДП «ММТП» від 30 серпня 2018 року № 468 «Про встановлення коригуючого коефіцієнту» залишено без змін.

Стягнуто з ДП «ММТП» в дохід держави судовий збір 1 152,60 грн у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

31 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є визнання протиправними дій та наказу, його скасування, стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн) та становить 202 031,40 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Обґрунтування касаційної скарги щодо позбавлення можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року та постанова Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про визнання протиправними дій та наказу від 30 серпня 2018 року № 468, його скасування, стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська