Справа № 183/7653/19
№ 2/183/1711/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

02.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 02 жовтня 1976 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі РАЦС м.Новомосковська Дніпропетровської області.

27 грудня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому номер будинку змінено зі №127 на №135, а ІНФОРМАЦІЯ_1 було перейменовано на ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на означене майно зареєстроване на ім`я відповідача, однак відповідно до норм ст.22 КПшС України, ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, вищезазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за час перебування у шлюбі між ними не укладався шлюбний договір. Кожен з подружжя має право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 11 січня 2020 відкрите спрощене провадження по справі.

Сторони в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернулися з заявами про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримала, відповідач позов визнав.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 02 жовтня 1976 року по 26 грудня 2017, про що свідчать копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9).

Суду подано копію договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого виконавчим комітетом Губиниської селищної Ради народних депутатів за №126 від 30 грудня 1986 року, у відповідності до якого ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з надвірними спорудами: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», колодязь, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1047 від 10.05.2017р., у зв`язку з упорядкуванням номерів та вулиць в смт.Губиниха адресу будинку по АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 (а.с.10).

На виконання Закону України «Про засудження комуністичного та націонал соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» згідно розпорядження селищного голови №21 від 15.02.2016р. в АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.11).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеним вище договором купівлі-продажу стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у житловому будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними.

У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.