провадження № 22-ц/824/9379/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», поданою уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» - Стрюковою І.О., на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» про захист права власності,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» про захист права власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.07.2013 р. він придбав автомобіль IVECO MAGIRUS (VIN код НОМЕР_1 ). 25.07.2019 позивач, перебуваючи у сервісному центрі МВС № 3245 та отримавши Витяг з реєстру обтяжень рухомого майна, дізнався про те, що його транспортний засіб знаходиться у заставі АТ «ВТБ Банк». Зазначає, що відомості про наявність застави цього транспортного засобу були внесені до Реєстру обтяжень рухомого майна лише 12.10.2012 р., на підставі договорів застави від 28.02.2006 № 17/z-2, договору про внесення змін №1 від 01.03.2006 та договору про внесення змін №2 від 30.03.2006, які ні позивач, ні попередній власник автомобіля ОСОБА_2 не укладали. При цьому, на момент внесення обтяжень до Реєстру автомобіль належав ОСОБА_2 ..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист права власності задоволено частково. Зобов`язано акціонерне товариство «ВТБ Банк» подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення і виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості про обтяження транспортного засобу IVECO MAGIRUS модель 260 ЕН , 1996 року випуску, колір синій, тип вантажний самоскид, номер кузова НОМЕР_1 у записі про обтяження рухомого майна № 13112079 від 12.10.2012. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 гривень.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» - Стрюкова І.О., подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому зазначив, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки обтяження АТ «ВТБ БАНК» було накладено раніше та діяло в період придбання позивачем автомобіля. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та по суті змінив предмет позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15.07.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - ОСОБА_3 , згідно якого просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При цьому, зазначає, що ОСОБА_1 не був стороною у договорі застави, не знав та не міг знати про наявність будь-яких обтяжень транспортного засобу, який він придбав на підставі оплатного договору. У матеріалах справи відсутні докази звернення стягнення на даний транспортний засіб, та докази, які вказують на те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем. Позивач вважає, що суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, а конкретизував та вказав на спосіб виконання відповідачем даного рішення в межах заявлених позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10.07.2013 р. позивач придбав автомобіль IVECO MAGIRUS (VIN код НОМЕР_1 ).

Мiж АТ «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «БУДІНВЕСТХОЛДНГ» було укладено Кредитний договір № 17 від 23.02.2006. В якості забезпечення зобов`язань з Приватним підприємством «Консул» було укладено Договір застави № 17/2-z від 28.02.2006, де предметом є ряд автомобілів, в тому числі рухоме майно IVECO MAGIRUS, синій, тип вантажний самоскид, номер кузова НОМЕР_1 .

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.05.2009 №229/09 було задоволено позовні вимоги АТ «ВТБ Банк» до приватного підприємства «Консул» та звернуто стягнення на предмет застави, в тому числі на рухоме майно IVECO MAGIRUS модель 260ЕН, 1996 року випуску, колір синій, тип вантажний самоскид, номер кузова НОМЕР_1 .

12.10.2012 відбулася первісна реєстрація застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (у цей час спірний автомобіль не належав заставодавцю ПП "Консул", а був зареєстрований на праві особистої приватної власності за гр. ОСОБА_2 ); 20.09.2017 року відбулося внесення змін до реєстраційного запису про заставу в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (у цей час транспортний засіб не належав заставодавцю ПП «Консул», а був зареєстрований на праві особистої приватної власності за гр. ОСОБА_1 ), що підтверджується копією листа за № 2059/26-09 від 01.11.2019 від Державного підприємства «Національні інформаційні системи» з додатками: Заявою про реєстрацію обтяження рухомого майна та Заявою про реєстрацію змін обтяження рухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що на момент накладення обтяження автомобіль уже перебував у власності добросовісного набувача, при цьому позивач не є стороною договору застави.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати заставу транспортного засобу IVECO MAGIRUS VIN код НОМЕР_1 припиненою. Вилучити в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна з запису № 13112079 відомості про заставу транспортного засобу IVECO MAGIRUS VINкод НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ..

Натомість, суд першої інстанції вирішив позов задовольнити частково. Зобов`язати акціонерне товариство «ВТБ Банк» подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення і виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості про обтяження транспортного засобу IVECO MAGIRUS модель 260 ЕН , 1996 року випуску, колір синій, тип вантажний самоскид, номер кузова НОМЕР_1 у записі про обтяження рухомого майна № 13112079 від 12.10.2012. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

За таких обставин, колегії суддів вважає, що суд вирішуючи зобов`язати відповідача вчинити певні дії, вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , чим порушив вимоги ст. 13 ЦПК України.

Що стосується повних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 р. у справі № 761/3615/19 та у постановах Верховного Суду України: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14 та у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17 і від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18.

За таких обставин, колегією судів встановлено, що на час придбання позивачем спірного автомобіля у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відомості про його обтяження, проте позивачем придбано автомобіль у добросовісного набувача, а тому враховуючи правові висновки Верховного Суду вказані вище, колегія суддів, вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав.

При цьому, колегія суддів беручи до уваги правові висновки зазначені вище, вважає, що захистити свої порушені права позивач у даному випадку має шляхом усунунення перешкод у розпорядженні майном - спірним автомобілем, шляхом скасування (припинення) обтяження, що зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та зобов`язання відповідача подати заяву про внесення змін (припинення і виключення з реєстру приватного обтяження) до запису щодо об`єкта обтяження.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а позовні вимоги позивача залишено без задоволення, а відтак з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд у розмірі 2304,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ВТБ БАНК», подану уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ БАНК» - Стрюковою І.О., задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ВТБ БАНК» судовий збір у розмірі 2304,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А.Нежура