ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 640/9382/17

провадження № 22-ц/818/724/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Прокопчук І.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідач : ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. про визнання факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 15 жовтня 2019 року, у складі судді Зуб Г.А., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У липні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова К.В. про визнання факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онукою ОСОБА_5 , 1952 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначає, що 02.09.2016 року позивачем в інтересах ОСОБА_2 подана заява в порядку окремого провадження про визнання факту родинних відносин, яка рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.10.2016 року задоволена, однак ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.02.2017 року вказане рішення суду скасовано, та заяву залишено без розгляду. У зв`язку з цим виникла необхідність звернутись до суду для встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , в свідоцтві про народження якої зазначена матір: ОСОБА_6 , та батько зазначений як ОСОБА_7 . Відомості про батька дитини внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, оскільки ОСОБА_4 знаходився в місцях позбавлення волі. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 помер, а матір дитини - ОСОБА_6 знаходиться в місцях позбавлення волі. Рішенням виконавчого комітету ХМР Харківської області від 10.06.2015 №346 було встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_2 , та призначено її опікуном позивача. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , яка приходилась бабусею ОСОБА_2 , та після її смерті відкрилась спадщина у зв`язку з чим виникла необхідність встановлення факту родинних відносин. ОСОБА_2 є законним спадкоємцем частки спадщини, що залишилась після смерті її баби ОСОБА_5 за правом представлення, яка повинна була бути успадкована її сином ОСОБА_4 . ОСОБА_8 є онукою ОСОБА_5 , та відноситься до спадкоємців першої черги, а відповідач є двоюрідним братом ОСОБА_5 , тобто за правом представлення є спадкоємцем третьої черги, а якщо його мати, батько живі, то взагалі є спадкоємцем п`ятої черги. Після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа, яка знаходиться у ПН ХМНО Варнікової К.В.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що судом першої інстанції була призначена судова молекулярно-генетична експертиза, для проведення якої експертом було витребувано зразок біологичного матеріалу ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . 25.06.2019 року Департамент комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області надав відповідь №11-2-25175/1190831, про те, що ексгумація здійснюється згідно ст. 192, 239 КПК України відповідно до постанови прокурора. 28.07.2019 року Харківською місцевою прокуратурою №2 надано відповідь №04-36 2379-14 про відмову в ексгумації. Вважає, що цією бездіяльністю прокуратура свідомо поставила перешкоду в реалізації позивачем права неповнолітньої ОСОБА_2 на визнання факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. Крім того, 05.08.2019р. виконавчим комітетом Харківської міської ради надано листа №11-2-29775/1190831 про те, що в справі № 643/9382/17 щодо витребування зразка біологичного матеріалу ОСОБА_4 шляхом його екзгумації, Харківська міська рада не є учасником справи, тому відсутні правові підстави щодо виконання ухвали суду. Даною бездіяльністю уповноважені органи, на її думку, також поставили перешкоду в реалізації позивачем права неповнолітньої ОСОБА_2 на визнання факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. Вказує на те, що судом першої інстанції зазначено, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав неповнолітньої дитини, однак не навів чому і який в такому випадку спосіб захисту є ефективним. Звертає увагу на те, що суд не врахував, що протягом 2002 -2014 років на ім`я громадянської дружини ОСОБА_6 1983 р.н. та доньки ОСОБА_2 2005 р.н., як на адресу проживання: АДРЕСА_1 , так і на адресу його батьків, де мешкала його громадянська дружина під час вагітності надсилались листи, в яких йшлось про визнання ОСОБА_2 як дитини ОСОБА_4 . Крім того, в свідоцтві про народження вказано ім`я та по батькові тому, що під час реєстрації ОСОБА_4 відбував покарання та не можливо було застосувати його прізвище. Під час між відбуванням покарань ОСОБА_4 не встиг належним чином оформити відповідні документи. Також вважає, що суд першої інстанції помилково визначив на підставі наданих відповідачем документів, що ОСОБА_3 є родичем ОСОБА_5 , оскільки зі свідоцтва про народження, виданого в Курській області ОСОБА_9 не вбачається, що її батьки ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , прізвище якої не зазначено в свідоцтві) є батьками ОСОБА_12 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_8 в селищі Никитське Білгородської області.

Представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не було доведено суду належними доказами, що ОСОБА_4 є дійсно батьком дитини ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 її бабусею, та між ними є кровне споріднення. Зазначає, що судом вживались заходи, що сприяли позивачу у процесі доказування, призначалась двічі експертиза, між тим позивач не зміг забезпечити її проведення.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Харкові, про що в Книзі реєстрації народжень 29 січня 2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 329, батьком дитини вказано ОСОБА_7 (зі слів матері), матір`ю - ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 39 років, про що 24 травня 2014 року складено відповідний актовий запис № 7660. ОСОБА_4 відбував покарання в Олексіївській ВК з 26.02.2010 року по 26.02.2014 року.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 10 червня 2015 року № 346 було встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначено опікуном ОСОБА_1 , оскільки матір дитини ОСОБА_6 знаходиться у місцях позбавлення волі.

Зі змісту довідки дільниці № 15 КП «Жилкомсервіс» № 1222 від 29 травня 2014 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 проживає одна особа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10, на яку відкрито особовий рахунок з 16 листопада 1990 року, її син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , виписаний 28 травня 2014 року. Вказана квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлий ОСОБА_4 був її сином.

Після смерті ОСОБА_5 була заведена ПН ХМНО Варніковою К.В. спадкова справа за №12/2016, з наданої до суду копії якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті останньої звернулись тільки відповідач, який є двоюрідним братом померлої ОСОБА_5 , та позивач в інтересах неповнолітньої дитини.

02.09.2016 року позивачем в інтересах ОСОБА_2 подана заява до суду в порядку окремого провадження про визнання факту родинних відносин, яка рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.10.2016 року задоволена, а саме було встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онукою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.02.2017 року вказане рішення суду скасовано, та заяву залишено без розгляду із роз`ясненням позивачу на подачу позову в загальному порядку.

За вказаних обставин, позивач звернулась до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 з позовною заявою про встановлення факту родинних відносин, та визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 за правом представлення.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із частинами першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

На підтвердження факту родинних відносин неповнолітньої ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , позивач надала до суду копію конверту з адресою відправника ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , фотокартки, копію конверту з адресою відправника ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 , з копією листа, та копію медичної картки неповнолітньої ОСОБА_2 , в якій відомості зазначені зі слів матері дитини.

Крім іншого, в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, які надали суперечливі пояснення, між тим показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки зазначені особи не можуть бути достовірно обізнані щодо факту родинних відносин ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

В суді першої інстанції були допитані свідки. Так свідок ОСОБА_13 пояснила, що є хрещеною матір`ю дитини, а ОСОБА_4 був присутнім на її хрестинах, що відображено на фото. Свідок ОСОБА_14 пояснила, що дитина схожа на ОСОБА_5 .

Крім того, зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідкам відомо, що ОСОБА_4 спілкувався з дитиною ОСОБА_15 телефоном, а ОСОБА_5 дарувала дитині подарунки, гроші та приносила продукти.

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 в тій частині, в якій вони грунтуються на повідомленнях інших осіб, оскільки цих осіб неможливо допитати в суді, а їх показання в цій частині іншими доказами не підтверджені, не можуть бути визнані допустимими доказами.

Показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 факт походження дитини від ОСОБА_4 та родинних зв`язків з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджують.

Як на доказ походження дитини від ОСОБА_4 позивач посилається на лист, який ОСОБА_4 направляв на адресу ОСОБА_6 - матері дитини, на той факт, що в медичній картці дитини та в її свідоцтві про народження батьком дитини зі слів ОСОБА_6 був записаний ОСОБА_4 .

Так, позивач вказує, що походження дитини від нього ОСОБА_21 визнавав у листі, що міститься в матеріалах справи. Між тим, такі факти із наведеного листа а.с. 159-160 т. 2 прямо не вбачаються.

ОСОБА_4 у листі викладає вірш, в якому лише мрії про майбутнє. Із змісту листа неможна зробити беззаперечний висновок про те, що ОСОБА_4 визнає себе батьком дитини, якою вагітна ОСОБА_6 .

Відомості про те, що ОСОБА_4 є батьком її дитини, внесені зі слів ОСОБА_6 до медичної карти та свідоцтва про народження, як і сам по собі той факт, що ОСОБА_21 був присутнім на хрестинах не є беззаперечними доказами походження від нього ОСОБА_2 і на цьому колегія суддів не вважає за можливе грунтувати висновок про походження ОСОБА_2 від ОСОБА_21 .

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

ОСОБА_1 захищаючи свої інтереси та інтереси неповнолітньої просила суд призначити судову експертизу.

Так, за клопотанням ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, ухвалою від 18.03.2020 року призначалась генотипоскопічна експертиза, яка була доручена Харківському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру, проте суду було повідомлено про неможливість проведення такої експертизи саме у цій експертній установі. Цією ж ухвалою було витребувано з Харківської міської клінічної лікарні швидкої невідкладної медичної допомоги ім. Мещанінова зразки біологічного матеріалу ОСОБА_5 , між тим згідно відповіді головного лікаря вказаної медичної установи було повідомлено, що у них не зберігаються зразки біологічного матеріалу ОСОБА_5 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03.06.2020 року за клопотанням ОСОБА_1 була призначена генотипоскопічна експертиза, яка була доручена медико-генетичному центру «Мама Папа» та витребувано з КНП «Обласний центр онкології» зразки біологічного матеріалу. Між тим, згідно відповіді КНП «Обласний центр онкології» ОСОБА_5 не зверталась до вказаної установи за медичною допомогою та у них відсутні біологічні матеріали останньої.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доклав всіх зусиль для забезпечення права позивача надати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, між тим отримати від медичних установ біологічні матеріали для проведення вищевказаної експертизи не виявилося можливим.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

За своє життя спадкодавець заповіту не склала, а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно положень статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді даної категорії справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п.1.2, п.4,12, п.4,14, п.4,15, п.4.18 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року за №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності на майно, що належить спадкодавцю.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів походження ОСОБА_2 від ОСОБА_4 , факт родинних зав`язків ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не доведений, тому вимоги про встановлення факту родинних зав`язків задоволенню не підлягають.

Вимоги про визнання права власності в порядку спадкування є похідними від вимог про встановлення факту родинних зав`язків, а також за відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ці вимоги також задоволенню не підлягають.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна