Справа № 459/3703/18
Провадження № 2/459/110/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2020 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі головуючого - судді Новосад М.Д.

з участю секретаря судових засідань Піскляка Ю.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_15

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Червонограді цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс», Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_6 , про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним, скасування рішення про приватизацію квартири, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

07.12.2018 позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати недійсним з дати видання та скасувати рішення органу приватизації №97 від 04.09.1995 року про передачу у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) від 4 вересня 1995року видане Приватизаційним органом Червоноградського управління житлово комунального - господарства Виробничого об`єднання «Укрзахідвугілля» та зобов`язати Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ» внести корективи у документацію на реєстрацію права власності на спірну житлову квартиру.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у 1969 році, йому та членам його сім ї - ОСОБА_7 (матір), ОСОБА_8 (сестра) та ОСОБА_9 (брат), було виділено квартиру АДРЕСА_1 , в яку вони вселились та зареєструвались. В 1984 році він поступив на очну форму навчання у технікум та став проживати у гуртожитку, відповідно знявшись 24 грудня 1984 року з реєстрації за попереднім місцем проживання у спірній квартирі. Після навчання у технікумі 31 березня 1986року він знову зареєструвався у цій квартирі та проживав там до призову на строкову службу в армію 20 травня 1986 року. Після демобілізації він прибув до місця проживання та 13 липня 1988 року знову зареєструвався за вищевказаною адресою, де проживав до 21 серпня 1989 року, тобто до моменту вступу на стаціонарну форму навчання у Українську сільськогосподарську академію в м. Києві. У зв`язку із цим він черговий раз знявся з реєстрації за постійним місцем проживання та переїхав у м. Київ, де проживати у гуртожитку по місцю навчання до завершення університету по липень місяць 1994 року. Після навчання він був направлений на роботу у с. Михайлівку Скадовського району Херсонської області, де працював та проживав у орендованому помешканні з 1994 по 1996 роки разом з дружиною. 12 листопада 1996 року повернувся в м. Червоноград. У спірній квартирі проживала його сестра з сім`єю. Тому він став тимчасово проживати разом з дружиною у її батьків у квартирі АДРЕСА_2 . У 2002 році він із дружиною за власні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 , де зареєструвалися та проживали до розлучення у 2012 році. На даний час він проживає на житловій площі нової дружини ОСОБА_10 по АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 його матір ОСОБА_7 померла і ІНФОРМАЦІЯ_2 під час оформлення спадщини він дізнався, що спірна, яку з розрахунку на нього, як члена сім"ї у 1969 році отримувача його матір, і де він фактично проживав та був зареєстрований упродовж багатьох років, і яку він вважає своїм домом, без його відома та участі була приватизована, без врахування його інтересів. Вважає, що приватизація проведена без його згоди та з порушенням права на приватизацію, оскільки у нього не було у приватній власності жодного житла, він мав право користування спірною квартирою, постійно там мешкав і мав бути учасником приватизації.

10.12.2018 позовна заява була залишена без руху.

27.12.2018 позивач подав доповнення до позовної заяви.

Ухвалою від 27.12.2018 відкрито провадження у справі.

22.01.2019представник Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ» подав заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні позову покладається на думку суду (а.с.38).

19.03.2019 відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 подали відзив на позову заяву, в якому позовні вимоги заперечили. Вказали, що на момент приватизації квартири (04,09.1995 року) позивач у ній не проживав, вибув в інший населений пункт на постійне місце роботи (проживання), а відтак втратив право користування даним жилим приміщенням з дня вибуття, а також право на приватизацію цього житлового приміщення.

09.04.2019 підготовче судове засідання відкладалось для витребування доказів по справі.

20.06.2019 у підготовчому судовому засіданні залучено в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_9 .

Ухвалою від 26.09.2019 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду.

11.02.2020 судове засідання не відбулось у зв`язку із зайнятістю судді в колегіальному розгляді кримінального провадження.

26.05.2020 розгляд справи відкладався у зв`язку із неявкою позивача.

11.09.2020 в судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, вказаних у ньому. Суду пояснив, що спірна квартира була виділена його матері, вона була основним квартиронаймачем. У цій квартирі він проживав разом із членами сім`ї з часу її виділення та був там зареєстрований. Вимушено знімався з реєстрації під час навчання, перебування в армії та на роботі за державним направленням в іншій області. Після повернення у м.Червоноград на постійно, він мав намір зареєструватись у спірній квартирі та проживати. Однак там проживала сестра із сім`єю. Тому він вимушено проживав у квартирі дружини. На даний час він вдруге одружився та проживає у будинку дружини. Власного життя не має. Після смерті матері дізнався, що його частки у спірній квартирі немає. Квартира була приватизована в той час, коли він перебував на роботі в Херсонській області і з 1994 року був знятий з реєстрації. Вважає, що приватизація зазначеного житла була проведена з порушенням, без врахування його права на частку. Тому просить позов задовольнити. У 1995 році ніхто із членів родини не повідомив йому, що планують приватизувати квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що позивач є її братом. Він самостійно знявся з реєстрації у спірній квартирі та за власним бажанням поїхав працювати у Херсонську область. Останньому від матері було відомо про намір приватизувати спірну квартиру і він усно повідомив, що не проти. Рішення про приватизацію приймала мати, яка була основним квартиронаймачем. У квартирі на час приватизації жили мати та вона із сім`єю.

Аналогічні пояснення дав відповідач ОСОБА_12 ..

Представник відповідачів заперечив позов. Вказав, що відповідач самостійно знявся з реєстрації у спірній квартирі та за власним бажанням поїхав працювати у Херсонську область. Останньому від матері було відомо про намір приватизувати спірну квартиру і він усно повідомив, що не проти. Рішення про приватизацію приймала теща, яка була основним квартиронаймачем.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив позов. Вказав, що першу квартиру для їх сім`ї отримав батько на шахті, потім отримали на розширення спірну квартиру. Позивачу було відомо від матері, коли він повернувся із Херсонської області, що спірна квартира приватизовується.

Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку

Судом встановлено, що у 1969 році, позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї - ОСОБА_7 (матір), ОСОБА_8 (сестра) та ОСОБА_9 (брат), було виділено квартиру АДРЕСА_1 . В дану квартиру вони вселились та зареєструвались.

В 1984 році позивач поступив на очну форму навчання у Рожищенський зооветеринарний технікум та став проживати у гуртожитку даного навчального закладу, знявшись 24 грудня 1984 року з реєстрації за попереднім місцем проживання у спірній квартирі.

Завершивши навчання у технікумі позивач прибув до свого місця постійного проживання та 31 березня 1986 року знову зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1 , де проживав до призову на строкову військову службу в армію - 20.05.1986.

Після демобілізації по завершенню строкової служби в армії він 13 липня 1988 року знову зареєструвався за вище вказаною адресою та проживав за нею до 21 серпня 1989 року - до вступу на стаціонарну форму навчання у Українську сільськогосподарську академію в м. Києві ( Український Державний аграрний Університет)

Наведене вище підтверджується Довідкою відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області від 27.07.2018 (а.с.5).

Знявшись з реєстрації за постійним місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 він переїхав у м. Київ, де проживати у гуртожитку по місцю навчання до його завершення по липень місяць 1994 року, що підтверджується додатком до Диплому спеціаліста ОСОБА_1 Український виданого Державним аграрним Університетом (а.с.6).

У позовній заяві позивач вказує, що після 1994 року він був направлений на роботу у с.Михайлівку Скадовського району Херсонської області, де працював та проживав у орендованому помешканні з 1994 по 1996 роки разом з дружиною ОСОБА_13

12 листопада 1996 року він повернувся в м. Червоноград Львівської області та разом із дружиною зареєструвався та став тимчасово проживати у її батьків у квартирі АДРЕСА_2 , так як за місцем його постійного місця проживання на той час проживали його матір та сестра зі своєю сім`єю і житлова площа не дозволяла разом проживати.

У 2002 році вони із дружиною за власні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 , де зареєструвалися та проживали аж до розлучення у 2012 році.

На даний час у позивача нова сім`я і він проживає на житловій площі своєї нової дружини ОСОБА_14 по АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою у його паспорті серії НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва на право власності на квартиру (будинок) від 4 вересня 1995 року, виданого Приватизаційним органом Червоноградського управління житлово комунального - господарства Виробничого об`єднання «Укрзахідвугілля» на підставі рішення останнього за №97 від 04.09.1995 року спірна вкартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частинах (а.с.7).

Вирішуючи спір, суд виходить із наступного.

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо недотримання норм законодавства при приватизації майна, що перебувало у комунальній власності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створені органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Цей закон закріплює поняття приватизації, об`єкти та способи приватизації, поняття житлових чеків і порядок розрахунків за приватизоване житло. Законом також врегульовані права і обов`язки наймачів і власників, проведення приватизації і оформлення права власності, використання одержаних коштів, утримання приватизованих квартир, сплати податку на житло та соціальний захист населення при приватизації.

До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції)), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно із ч. 1 ст. 5 цього Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно із п. 3 ст.8 цього Закону, передача квартири (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня надходження заяви громадянина.

Відповідно до п. 16 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396, передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитках, кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до п.22 Положення, на підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації замовляє у суб`єкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773, технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення у гуртожитку, а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на домоволодіння, і видає свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Згідно із ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено ст.321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.2 ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що позивач добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі 21.08.1989, був відсутній та не проживав у даній квартирі протягом тривалого часу (понад 30 років), та не відноситься до тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігалось право на житло. На момент здійснення процедури приватизації позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, тому він не мав права на приватизацію спірного помешкання.

Фактичні обставини справи у світлі викладених норм цивільного законодавства свідчать про те, що позов є необґрунтованим та безпідставним.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

При цьому, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Такий висновок відповідає усталеній судовій практиці та викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.02.2020 р. у справі № 766/10193/16-ц.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним, відтак у задоволенні вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс», Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_6 , про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним, скасування рішення про приватизацію квартири, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Червоноградський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18.09.2020.

Суддя: М. Д. Новосад