Єдиний унікальний номер322/240/18
Провадження № 6/322/9/20
У Х В А Л А
22 вересня 2020 року смт. Новомиколаївка

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Шиш А.Б.
при секретарі Вишняк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Балі Яни Анатоліївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,

в с т а н о в и в:

Державний виконавець Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Баля Я.А. звернулася до суду із поданням, в якому вказувала, що на виконанні у Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 56916349 з виконання виконавчого листа № 322/240/18, виданого 27 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС "Істок" боргу в сумі 56866 гривень 83 копійки. 06 серпня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації, або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Рішення суду на сьогоднішній день боржником виконано частково, декларацію ним не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено. Під час виконання рішення суду державним виконавцем було встановлено, що, згідно інформації, наданої на запити з ГУ Держпродспоживсужби в Запорізькій області, бази даних АІС Автомобіль, Відділу у Новомиколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, майно, належне ОСОБА_1 , відсутнє. Згідно довідки Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами про останнє місце роботи, ОСОБА_1 отримував дохід у Військовій частині НОМЕР_1 та Військовій частині НОМЕР_2 . 20 листопада 2018 року державним виконавцем було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та стипендію та інші доходи боржника до військової частини НОМЕР_1 , а також до Військової частини НОМЕР_2 . 20 грудня 2018 року військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь, щодо звільнення ОСОБА_1 з військової частини та переведення його до проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . Починаючи з лютого 2019 року по липень 2019 року кошти, на погашення заборгованості, за постановою державного виконавця від 20 листопада 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника утримувалися у військовій частині НОМЕР_2 . У липні 2019 року утримання із доходів боржника були припинені. 24 жовтня 2019 року державним виконавцем було направлено вимогу до Військової частини НОМЕР_2 , щодо надання письмових пояснень, у зв`язку з чим припинено утримання із заробітної плати боржника. На час звернення із поданням пояснення з військової частини НОМЕР_2 не надійшли, утримання не проводяться. Згідно довідки Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 18 травня 2020 року зареєстрованим місцем проживання боржника є АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою ОСОБА_1 не проживає. На адресу місця проживання ОСОБА_1 надсилалися виклики, щодо явки ОСОБА_1 до державного виконавця для надання письмових пояснень, щодо причин невиконання рішень суду. Останній виклик боржнику було направлено 02 червня 2020 року, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідає, про причини не явки не повідомив. Кореспонденція, направлена на адресу боржника, повертається через відсутність адресата. 15 червня 2019 року державним виконавцем складено акти про те, що боржник по АДРЕСА_1 не проживає, місце знаходження його не відоме.
В поданні державний виконавець Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) просила тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_2 , до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 322/240/18, виданим Новомиколаївським районним судом Запорізької області 27 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС "Істок" боргу, в сумі 56866 гривень 83 копійок.
Державний виконавець Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Баля Я.А. в судове засідання не з`явилася, в адресованій суду заяві просила подання розглянути у її відсутність.
Вивчивши матеріали справи суд дійшов до висновку, що подання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 3, 4 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавцю надано право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням, або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Ст. 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.
Судом встановлено, що на виконанні у Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження № 56916349 з виконання виконавчого листа № 322/240/18, виданого 27 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС "Істок" боргу в сумі 56866 гривень 83 копійки.
Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Суд дійшов висновку, що державним виконавцем вживаються всі передбачені законом заходи, спрямовані на примусове виконання рішень.
Так, 06 серпня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації, або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови було направлено сторонам виконавчого провадження.
Рішення суду на сьогоднішній день боржником виконано частково, декларацію ним не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено.
Під час виконання рішення суду було встановлено, що, згідно інформації, наданої на запити до ГУ Держпродспоживсужби в Запорізькій області, бази даних АІС Автомобіль, Відділу у Новомиколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, майно, належне ОСОБА_1 , відсутнє.
Згідно довідки Пенсійного фонду України про осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами про останнє місце роботи, встановлено, що ОСОБА_1 отримував дохід у Військовій частині НОМЕР_1 та Військовій частині НОМЕР_2 .
20 листопада 2018 року державним виконавцем було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та стипендію та інші доходи боржника до військової частини НОМЕР_1 , а також Військової частини НОМЕР_2 .
20 грудня 2018 року Військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповідь, щодо звільнення ОСОБА_1 з військової частини, та переведення його для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .
Починаючи з лютого 2019 року по липень 2019 року кошти, на погашення заборгованості, за постановою державного виконавця від 20 листопада 2018 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника утримувалися у військовій частині НОМЕР_2 . У липні 2019 року утримання із доходів боржника були припинені.
24 жовтня 2019 року державним виконавцем було направлено вимогу до Військової частини НОМЕР_2 , щодо надання письмових пояснень, у зв`язку з чим припинено утримання із заробітної плати боржника.
На час звернення із поданням пояснення з військової частини НОМЕР_2 не надійшли, утримання не проводяться.
Згідно довідки Підгірненської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 18 травня 2020 року зареєстрованим місцем проживання боржника є АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою ОСОБА_1 не проживає.
На адресу місця проживання ОСОБА_1 державним виконавцем надсилалися виклики, щодо явки ОСОБА_1 до державного виконавця для надання письмових пояснень, щодо причин невиконання рішення суду. Останній виклик боржнику було направлено 02 червня 2020 року, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідає, про причини не явки державного виконавця не повідомляє.
Кореспонденція, направлена на адресу боржника, повертається через відсутність адресата.
15 червня 2019 року державним виконавцем було складено акт про те, що боржник по АДРЕСА_1 не проживає, місце знаходження його не відоме.
Вищевказане, на думку суду, свідчить про ухилення боржника від виконання рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є повнолітньою працездатною особою, може працювати та заробляти гроші, нерухомого чи рухомого майна, на яке можна звернути стягнення, на праві власності не має.
При цьому, ОСОБА_1 достовірно відомо про наявність боргу та виконавчого провадження, однак жодних дій, щодо погашення заборгованості, протягом двох років ним вчинено не було.
Отже, докази у справі достовірно та об`єктивно вказують на те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням.
При цьому, під ухиленням слід розуміти не тільки пряму активну відмову, а й пасивне небажання, несприяння, невчинення дій, бездіяльність обов`язку, покладеного на особу рішенням суду, що відповідно до Конституції України ухвалюється іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
У справі "Рінер проти Болгарії" Європейьский суд з прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдано, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.
Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов`язаного із несплатою податків, на думку суду, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов`язаних із виконання рішень у цивільних справа.
При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.
Слід також звернути увагу, що у справі "Хлюстов проти Росії" (скарга № 28975/05) Європейський суд з прав людини в пунктах 85 92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.
Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв`язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з`ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від`їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. "Луордо проти Італії" (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. "Напіджало проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов`язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, "Федоров і Федорова проти Росії" (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; "Антоненков і інші проти України" (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; "Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана" (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; "Македонський проти Болгарії" (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; "Пфайфер проти Болгарії" (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; "Прешер проти Болгарії" (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і "Мядеюік проти Польщі" (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, "Рінер проти Болгарії" (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у зв`язку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. "Бартіка проти Росії" (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і "Солтисяк проти Росії" (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. "Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино" (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. "Стамос проти Болгарії" (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року).Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі(див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).
Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.
У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі на протязі довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; "Бассанио проти Італії" (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; "Нерон проти Італії" (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і "Гоффі проти Італії" (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).
В іншій групі справ, в яких зобов`язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.
У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).
У справі Солтисяка, згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.
Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб: "49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. "Напіджало проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. "Луордо проти Італії" (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; "Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -...; і дало Рінер, згадане вище, § 121).
У будь-якому випадку, національна влада зобов`язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. "Сіссаніс проти Румунії" (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, "Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії" (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) ...
При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов`язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. "Анохін проти Росії" (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються ст. 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.
Враховуючи, що рішення суду боржником на даний час не виконане, та маються підстави вважати, що боржник ухиляється від його виконання, суд вважає можливим задовольнити подання державного виконавця та встановити ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, до виконання зобов`язань за рішенням суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Подання державного виконавця Новомиколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Балі Яни Анатоліївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, задовольнити.
Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 , до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 322/240/18, виданим Новомиколаївським районним судом Запорізької області 27 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки "Істок" боргу, в сумі 56866 гривень 83 копійки.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення у повному обсязі.
Ухвала суду в повному обсязі виготовлена 22 вересня 2020 року.

Суддя А.Б.Шиш