Справа №173/1244/17
Провадження №2/173/8/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

За участю: позивача - ОСОБА_1

Представника відповідача - ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача Нем`ятий Григорій Олександрович до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим і зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання договору позики і договору поруки недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

25.07.2017 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1,представник позивача. адвокат Нем`ятий Г.О., з позовом про стягнення боргу до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

30.08.2017 року отримані адресні довідки про реєстрацію відповідачів - фізичних осіб.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.10.2017 року.

11.10.2017 року відповідачами подана апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі в частині її непідсудності Верхньодніпровському районному суду Дніпропетровської області.

18.01.2018 року справа повернена апеляційним судом Дніпропетровської області для розгляду до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Справа призначена до розгляду на 19.04.2018 року.

16.04.2018 року відповідачем ОСОБА_5 , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської областівід18.04.2018 року залишена без руху. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2018 року зустрічна позовна заява повернена позивачеві в зв`язку з неусуненням виявлених судом недоліків.

08.06.2018 року відповідачем ОСОБА_5 , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області прийнята до спільного розгляду з первісно позовною заявою.

19.04.2018 року розгляд справи відкладений до 11.06.2018 року

11.06.2018 року розгляд справи відкладений до 01.10.2018 року

01.10.2018 року розгляд справи відкладений до 07.12.2018 року.

29.11.2018 року відповідачем ОСОБА_4 , подана зустрічна позовна заява, яка ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками.

07.12.2018 року розгляд справи відкладений до 21.02.2019 року.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.02.2019 року прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_4 , до спільного розгляду з первісною позовною заявою.

21.02.2019 року розгляд справи відкладений до 15.05.2019 року.

15.05.2019 року розгляд справи відкладений до 30.08.2019 року.

30.08.2019 року розгляд справи зупинений

Ухвалою від 08.01.2020 року поновлене провадження у справі. Справу призначено до розгляду на 26.02.2020 року

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України.

26.02.2020 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Згідно заявлених позовних вимог за первісною позовною заявою позивач просить стягнути солідарно з відповідачів борг в сумі 185500.00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 14.11.2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 ,, був укладений договір позики.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його підписом на договорі займу, розпискою та договором поруки від 14.11.2016 року, укладеним з дружиною відповідача ОСОБА_5 .

Відповідач порушуючи виконання умов договору позики б/н від 19.10.2016 року в односторонньому порядку припинив повертати основну суму боргу, сплачувати відсотки за користування позиченими грошовими коштами.

Станом на 20.07.2017 року сума заборгованості за договором позики складає 68187 грн. 94 коп.. з яких сума заборгованості за договором позики складає 185500.00 грн.

Дану суму відповідачі не повертають позивачеві в добровільному порядку, що й стало підставою звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_5 ,, подала зустрічну позовну заяву, згідно якої просить визнати припиненою поруку за договором поруки від 14 листопада 2016 року, укладену між ОСОБА_1 і нею та відмовити ОСОБА_1 , у стягненні з неї заборгованості за договором позики в сумі 185000.00 грн.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою відповідач ОСОБА_5 , посилається на наступне: згідно договору позики від 14.11.2016 року ОСОБА_1 , надав її чоловіку ОСОБА_4 , в позику 185500.00 грн., що еквівалентно 7000.00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору, строком на 36 місяців, починаючи з 14 листопада 2016 року по 14 жовтня 2019 року. За умовами укладеного договору позики ОСОБА_4 , зобов`язувався повернути отриману позику та сплатити відсотки за користування нею.

Також договором було погоджено, що ОСОБА_4 , зобов`язується погашати позику частинами, не пізніше 10 числа кожного місяця відповідно до графіка погашення заборгованості за договором позики. Позика мала бути поверненою 14.10.2019 року.

Разом з договором позики був укладений з нею договір поруки, згідно якого вона взяла на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі за зобов`язаннями її чоловіка перед позивачем за первісною позовною заявою.

Водночас вона вважає, що договір поруки від 14.11.2016 року є припиненим. Оскільки відповідач ОСОБА_1, не звернувся до неї з відповідним позовом про стягнення заборгованості у межах шестимісячного строку від дня настання основного зобов`язання, так як черговий платіж за укладеним договором позики повинен бути здійсненим до 10.12.2016 року. Тому шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до неї, як до поручителя, скінчився 10.06.2017 року, а позивач звернувся із позовом до суду лише у вересні 2017 року.

Відповідачем ОСОБА_4 , подана зустрічна позовна заява відповідно до якої останній просив визнати договір позики від 14 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_6 ,. та ним недійсним та визнати недійсним договір поруки, укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 . Відмовити позивачеві з первісним позовом у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики в сумі 185000.00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при укладенні договорів позики та поруки відбулись порушення вимог чинного законодавства. Оскільки позивач не узгодив з ним умови укладеного договору позики. Крім того при укладенні договору та підписанні всіх необхідних документів позивач повідомив їх, що грошових коштів у нього наразі немає та їм необхідно почекати деякий час. Гроші за укладеним договором позики ОСОБА_1 , пообіцяв перерахувати за декілька днів на розрахунковий рахунок ОСОБА_4 в банку. При цьому він зажадав від ОСОБА_5 , надати йому оригінали правовстановлюючих документів на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після того як ОСОБА_1 , отримав всі необхідні документи, він від них пішов та більше на зв`язок з ними не виходив.

Таким чином позивач шляхом вчинення шахрайських дій вирішив заволодіти грошовими коштами та майном подружжя ОСОБА_4 за допомогою судового рішення, оскільки насправді грошові кошти, які зазначені в договорі позики від 14.11.2016 року він не отримував.

З цього приводу ОСОБА_5 , зверталась до Індустріального відділу поліції м. Дніпро.

Вважає, що договір позики був укладений в результаті введення його в оману, що має наслідком визнання його недійсним. Оскільки договір поруки є похідним від основного зобов`язання то при визнанні договору позики недійсним, недійсним повинен бути визнаний і договір поруки.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримав. Просив їх задовольнити в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Також пояснив, що з відповідачем ОСОБА_4 , він перебував в дружніх відносинах. ОСОБА_4 , просив в нього гроші в борг, оскільки мав заборгованість перед банком. Він погодився надати йому грошові кошти в борг. При цьому відповідач хотів, щоб він позичив йому гроші без складання будь-яких документів. Але він повідомив, що надасть грошові кошти, лише при укладенні відповідного договору. Він разом зі своїм адвокатом склали необхідні документи, які були підписані відповідачем у належному йому автомобілі і там же відбулась передача грошових коштів. Борг відповідачі йому так і не повернули, натомість почали порушувати проти нього кримінальні справи провадження за якими на даний час закрите, хоч він пішов їм назустріч надавши грошові кошти на їх прохання.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачами ОСОБА_5 , і ОСОБА_4 , подані заяви про визнання позовних вимог за зустрічними позовними заявами.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував виходячи з того, що не було фактичної передачі грошових коштів. Укладений договір не спрямований на настання реальних наслідків і його довірителі були введені позивачем в оману. Тому просив задовольнити позовні вимоги за зустрічними позовними заявами і відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 185500 гривень, що еквівалентно 7000.00 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник (тобто відповідач) зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики.

Договір позики між сторонами укладений шляхом підписання письмового документу, договору позики. Крім того відповідач на підтвердження укладеного договору позики видав розписку, датовану 14.11.2016 року. В тексті наданої розписки відповідач зазначив, що в момент укладання договору позики в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185500.00 гривень, що еквівалентно 7000.00 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України від ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі шляхом підписання письмового документу, договору позики, та на підтвердження укладення договору і отримання грошових коштів, сторонами була підписана і боргова розписка.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться.

При укладенні договору позики сторони погодили, що відповідач буде повертати позику частинами у відповідності до графіку повернення позики. Проте станом на дату подання позовної заяв , 25.07.2017 року відповідач ОСОБА_10 , взяті на себе зобов`язання не виконав, не внісши жодного платежу на повернення позичених грошових коштів. Таким чином станом на 20.07.2017 року сума заборгованості відповідача за договором позики складає 68187 грн. 94 коп.

Представник відповідача не заперечував факту неповернення відповідачем суми позики відповідно до взятих на себе зобов`язань. Проте в судовому засіданні і поданій зустрічній позовній заяві посилався на те, що позивач, змусивши його довірителя підписати всі вищезазначені документи, грошової суми ( суми позики) ОСОБА_4 , так і не надав, оскільки не перерахував грошові кошти на вказаний ОСОБА_4 , рахунок в банку.

Даючи оцінку даним доводам відповідача ОСОБА_4 ,. суд виходить з наступного.

За своєю правовою природою договір позики відноситься до реальних договорів, тобто вважається укладеним в момент передачі грошових коштів, чи інших речей, визначених родовими ознаками, тобто предмету позики.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України - Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що грошові кошти не були отримані відповідачем від позивача, представником відповідача та відповідачем не надано. В чому полягав обман відповідача позивачем представником відповідача так і необґрунтовано.

В свою чергу в підписаному сторонами договорі позики зазначається, що позикодавець надає позику одночасно із підписанням договору. Позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки позичальника. Позика надається в готівковій формі з видачею розписки позикодавцю. Позикодавець передає позику одноразово (п.2.2, 2.4, 2.5, 2.6 укладеного сторонами договору). Жодного доказу на спростування даних обставин відповідач та представник відповідача не надав. А доводи відповідача в зустрічній позовній заяві, що позика повинна була бути переведена на його банківський рахунок взагалі суперечить умовам укладеного договору та ніякими доказаними не підтверджується. Оскільки відповідачем навіть не названий банківський рахунок, на який за його доводами повинна бути переведена сума позики.

Крім того відповідач, ОСОБА_4 ,на підтвердження отримання грошових коштів видав позивачеві розписку від 14.11.2016 року. В поданому відповідачем ОСОБА_5 , зустрічному позові про припинення договору позики, остання також підтверджувала факт отримання грошових коштів. Крім того відповідач ОСОБА_5 , надала письмову згоду на отримання позики її чоловіком ОСОБА_4 , від позивача ОСОБА_11 . Всі зазначені обставини, а також той факт, відповідач не оспорював договір позики на тій підставі, що грошові кошти ним не були одержані від позивача, доки позивач не звернувся із позовом до відповідачів про повернення позики, розцінюються судом як намагання відповідачів будь-яким способом уникнути від виконання взятих на себе зобов`язань за укладеним договором позики та на думку суду є безпідставними.

На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню.

Оскільки, відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України - Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони погодили повернення позики частинами. Так як на час звернення позивача із позовом відповідач ОСОБА_4 ,. мав заборгованість в сумі 68187 грн. 94 коп., відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України позивач наділений правом вимагати від відповідача повернення позики в повному обсязі, а саме в сумі 185500.00 грн. Крім того на даний час сплинув строк, визначений в укладеному між сторонами договорі позики, протягом якого відповідач повинен був повернути позивачеві позичені кошти. Тому позика підлягає поверненню позивачеві в повному обсязі.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Сторони визначили позику у грошовій одиниці України - гривні та погодили її еквівалент у доларах США. Позивач просить повернути йому суму позики в грошовій одиниці України - в гривні. Тому з відповідача ОСОБА_4 ,. підлягає стягненню сума позики саме в грошовій одиниці України в гривнях.

Враховуючи, що на час розгляду справи в відповідачами не надано доказів про повернення позичених грошових коштів позивачеві, ні в гривнях, ні в в еквіваленті , в доларах США, суд приходить до висновку про задовлення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_4 ,. на користь позивача ОСОБА_1 ,. грошових коштів за договором позики від 14.11.2016 року в сумі 185500 .грн.

Також судом встановлено, що на забезпечення укладеного договору позики між позивачем ОСОБА_1 ,. та відповідачем ОСОБА_5 , був укладений 14.11.2016 року договір поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України - За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідач ОСОБА_5 ,. заперечує проти стягнення з неї заборгованості в солідарному порядку, як з поручителя, та згідно зустрічної позовної заяви просить визнати договір поруки припиненим посилаючись на те, що позивач пропустив шестимісячний строк пред`явлення до неї вимоги, як до поручителя.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України по справі № 2-1283/11 від 21.03.2018 року встановлено наступне.

Згідно частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України ( в редакції, що діяла на час укладення договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З укладеного між сторонами договору поруки вбачається, що сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення основного договору, окрім випадків, передбачених ст. 559 ЦК України (п .7.1 договору).

Згідно укладеного між сторонами договору позики ( основного зобов`язання) п.2.7 сторони погодили, що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року.

Таким чином в основному зобов`язанні чітко зазначений строк поверхня позики, це 14.10.2019 року

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення) позову, кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки обумовлене ним припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «Пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної вимоги, а не будь-якої іншої письмової вимоги про погашення заборгованості до боржника, однак і в такому випадку кредитор може звернутись до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня встановленого договором дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання, у разі якщо кредит повинен погашатись одноразовими платежами.

Таким чином закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку, за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся із позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, від 14.09.2016 року у справі № 6-1451 цс16.

Хоч в укладеному договорі позики сторони і погодили повернення позики частинами, проте визначили і кінцевий термін його поврення6 це 14.10.2019 року. Тому даний строк, згідно п.7.1 договору поруки поширюється і договір поруки. При цьому суд враховує, що договір позики укладений між фізичними особами, а не за участю банку чи іншої фінансової установи. Сторони уклали саме договір поруки, ане кредитний договір. Відповідно строком закінчення основного зобов`язання та договору поруки сторони визначили 14.10.2019 року. Оскільки божник за договором поруки, відповідач ОСОБА_4 , не виконував взяті на себе зобов`язання. Позивач пред`явив до нього та до поручителя позов про дострокове повернення боргу за договором позики у відповідності до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України. На підставі чого суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя.

Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки припиненим та про задоволення позовних вимог за первісним позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_5 боргу за договором позики солідарно із відповідачем ОСОБА_4 в сумі 185500.00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 про визнання недійсними договору позики та договору поруки суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей

Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Прохаючи визнати недійсним договір поруки ОСОБА_4 ,. посилається на те, що при укладенні договорів позики та поруки відбулись порушення вимог чинного законодавства. Оскільки позивач не узгодив з ним умови укладеного договору позики. Крім того ОСОБА_1 , ввів ОСОБА_4., в оману, оскільки отримавши від нього всі необхідні підписи на складених документах грошові кошти йому так і не надав. А також в судовому засідання представник відповідача зазначив, що укладений договір суперечить моральним засадам суспільства.

Як вже зазначалось вище договір позики укладений у відповідності із вимогами цивільного кодексу України, що ставляться до даного виду договору. І чому саме відбулось порушення чинного законодавства ОСОБА_4 , не обґрунтовує.

Безпідставним є посилання і про те, що умови договору позики не були узгодженими з відповідачем ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_4 , підписав зазначений договір, тобто своїм підписом підтвердив погодження всіх умов в укладеному договорі позики. Оскільки будь-яких зауважень чи заперечень в самому договорі відповідач ОСОБА_4 , не зазначив, і до часу пред`явлення до нього позову про повернення боргу будь-яких заперечень проти укладеного договору не висловлював.

Крім того у виданій розписці ОСОБА_4 , підтвердив, що в момент укладання договору позики, він усвідомлював значення своїх дій, розумів природу правочину, знав свої права та обов`язки, у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, отримав грошові кошти в позику у визначеній договорі сумі. Тобто даною розпискою ОСОБА_4 ,. підтвердив, що укладений договір позики відповідав його волі та волевиявленню.

В чому полягав обман відповідача ОСОБА_4 , при укладенні договору позики відповідач ОСОБА_4 ,. так і не обґрунтував. Окрім того, що підписавши документи він так і не отримав грошові кошти від позивача. Але дані доводи визнані судом безпідставними за наведеними вище обставинами.

Відповідно до положень ЦК України правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. З чого вбачається, що саме ОСОБА_4 , як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Проте з викладених ОСОБА_4 , доводів та наданих суду доказів вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт вчинення правочину, яким є укладення договору позики, під впливом обману зі сторони позивача ОСОБА_1 .

Надана відповідачем заява ОСОБА_5 , про вчинення злочину ОСОБА_1 , ніяким чином не підтверджує наявність обману, чи ознак шахрайства в діях позивача ОСОБА_1 . Оскільки вироку, яким підтверджується вина ОСОБА_1 ,. у вчиненні шахрайських дій суду не надано. Крім того, заяви про вчинення злочину були подані відповідачем ОСОБА_5 , в період коли нею та її чоловіком ОСОБА_4 ,. подавались зустрічні позовні заяви. А потім протягом тривалого періоду часу відповідач ОСОБА_5 , майже два роки, відповідачі взагалі не цікавилась наслідками поданої ОСОБА_5 , заяви про вчинення злочину, оскільки жодних даних про рух поданої нею заяви про вчинення злочину суду не надала. І так як саме ОСОБА_5 , зверталась із заявою про вчинення злочину, відповідно вона мала можливість безперешкодно отримувати будь-яку інформацію щодо наслідків поданої нею заяви, оскаржувати дії органу досудового розслідування, але жодних дій не вчиняла. Тому такі дії відповідачів розцінюються судом лише як підстава для подання ними зустрічних позовних заяв. Оскільки подавши заяви про вчинення злочину відповідач ОСОБА_5 , втратила будь-який інтерес до поданих нею заяв.

Доводи, що позивач утримує правовстановлюючі документи відповідачів на належне їм домоволодіння, не стосуються предмету даного спору, оскільки захист прав відповідачів з даного приводу здійснюється в зовсім інший спосіб.

Чим укладений між сторонами договір позики суперечить інтересам суспільства, ні відповідачем ОСОБА_4 , ні представником відповідача не обґрунтовано. При цьому враховуючи, що договір позики був укладений між фізичними особами, стосувався виключно приватних інтересів фізичних осіб і жодним чином не стосувався інтересів суспільства. Тому не може бути визнаний а недійсними і за даною підставою.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного між сторонами. А так як відповідач ОСОБА_4 , просить визнати недійсним договір поруки, як похідний від основного зобов`язання, договору позики. Відповідно відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору позики, відсутні і підстави для визнання недійсним договору поруки. Відповідно позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 , не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме по 927 (дев`ятсот двадцять сім) грн.. 50 коп., з кожного, оскільки позивач за первісною позовною заявою на час подання позову був звільнений від сплати судового збору відповідно ЗУ «Про судовий збір». Понесені позивачами за зустрічними позовним заявами судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачів за зустрічними позовними заявами пропорційно сплачених ними сум, оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 , представник позивача Нем`ятий Григорій Олександрович до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити .

Стягнути солідарно із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 185500 (сто вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот) грн., за договором позики та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року

У задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим - відмовити

У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 про визнання договору позики і договору поруки недійсними - відмовити

Стягнути із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі по 927 (дев`ятсот двадцять сім) грн.. 50 коп., з кожного

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 07.03.2020 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване: 10.03.2020 року

Оприлюднене: 10.03.2020 року

Дата набрання законної сили: 07.04.2020 року