Охтирський міськрайонний суд Сумської області
Справа № 583/3437/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Яценко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Артеменко О.С.

заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Горбачової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Охтирка Сумської області цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Охтирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

23.09.2020 заявник звернувся до суду із зазначеною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк Донецької області.

Маючи в наявності свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане 08.04.2020 Київським відділом РАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки та довідку про причину смерті № 54 від 07.04.2020, він звернувся до Охтирського міськрайонного відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо реєстрації смерті батька, проте у цьому йому відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті.

За указаних обставин, посилаючись на норми ст.ст.4,315,317 ЦПК України, ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьк.

В судовому засіданні заявник підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заперечень щодо заяви не мала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового процесу, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Донецьк Залізничного району Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видного відділом РАГС Куйбишевського району м. Донецьк 18.02.1974, згідно якого батьком заявника вказаний російською мовою « ОСОБА_2 ».

Відповідно до довідки від 28.11.2014 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Донецьк, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії лікарського свідоцтва про смерть за № 54 від 07.04.2020 встановлено, що ОСОБА_2 у віці 87 років помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті - ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією.

Зі свідоцтва про смерть, виданого так званим «Киевским отделом ЗАГС Донецкого городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 років у місті Донецьку так званої "Донецької Народної Республіки", про що 08.04.2020 складено актовий запис про смерть за № 391.

18.09.2020 у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , на підставі вищевказаних документів, заявнику було відмовлено, оскільки останнім не надано документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи встановленої форми, що підтверджує факт смерті.

Згідно п.8 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до Указу Президента України "Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях" за №32/2019 від 07 лютого 2019 року, місто Донецьк включене до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.

Тобто органи законної влади не діють на території міста Донецька, тому отримати належне свідоцтво про смерть заявник не має можливості.

Органи державної реєстрації актів цивільного стану не можуть провести державну реєстрацію смерті батька заявника, оскільки у підтвердження факту його смерті заявник пред`являє медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній законодавством України.

Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або проголошення її померлою.

Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно ч.3,4 ст. 9 цього ж Закону будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Враховуючи, що надане заявником свідоцтво про смерть, яке не може бути прийняте органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , отримати свідоцтво про його смерть на бланку українського зразка у м. Донецьк у період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті батька, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 259, 263-265, 317-319, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 на тимчасово окупованій території України у місті Донецьк Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню та може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом 30 днів із дня проголошення судового рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Заінтересована особа - Охтирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), місцезнаходження площа Соборна, 6, м. Охтирка, Сумська область, .

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області Н.Г. Яценко