Провадження № 22-ц/801/1514/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 рокуСправа № 127/30529/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/30529/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про відібрання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року, яке ухвалене суддею Воробйовим В.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, о 17 год 18 хв, повний текст складено 27 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про відібрання неповнолітньої дитини, мотивуючи його тим, що 30 квітня 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №727, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2018 року було розірвано.

У шлюбі народились: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З січня 2018 року відповідач припинив надавати позивачу будь-які кошти на утримання їх дітей, змінив замки у спірній квартирі і тому вона була вимушена з дітьми переїхати до своїх батьків. Неодноразові спроби потрапити у їх спільну квартиру, де до теперішнього часу знаходяться особисті речі позивача та документи та речі дітей, результатів не дали.

Відповідач не заперечував проти того, щоб їх діти проживали разом з позивачем, про що у них була попередня домовленість. Це підтверджується заявою відповідача до органів опіки та піклування про визначення порядку його участі у спілкуванні і вихованні дітей.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року було визначено порядок участі відповідача у вихованні їх спільних дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Проте, 27 листопада 2018 року близько 10-00 год відповідач, викрав їх меншого сина ОСОБА_8 і про його місце перебування їй не відомо, оскільки ОСОБА_1 не відповідає на телефонні дзвінки та не відчиняє двері за місцем свого проживання, за місцем проживання його батьків та місцем проживання його сестри. З цього приводу 27 листопада 2018 року позивач звернулась до органів Національної поліції із заявою про викрадення відповідачем малолітньої дитини.

Відповідач переховується від правоохоронних органів і всі спроби повернути дитину виявились безрезультатними.

Таким чином, позивач просила суд ухвалити рішення про негайне відібрання у відповідача малолітнього сина ОСОБА_7 і повернути його позивачу за місцем її проживання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року позов задоволено.

Відібрано у ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і повернуто його матері ОСОБА_3 , за місцем її проживання. Рішення в частині відібрання дитини і повернення її матері ОСОБА_3 допущено до негайного виконання.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження і оцінки, неправильно застосовані норми матеріального права, недотримані норми процесуального права.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 без згоди позивача ОСОБА_3 , з якою було визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8 , самочинно змінив місце його проживання за своєю адресою. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що повернення дитини матері не суперечить інтересам малолітньої дитини.

Колегія суддів, не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову про відібрання дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2014 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №727. Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 » (т.1 а.с.6).

У шлюбі народились: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.7, 8).

Згідно з повідомленням голови ОСББ «Фрунзе 6А» за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 4 особи, в тому числі ОСОБА_1 , який є власником квартири, та малолітній ОСОБА_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.9).

Після розірвання шлюбу позивач разом із дітьми проживала у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року було визначено такий порядок участі відповідача у вихованні дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

протягом тримісячного терміну: щовівторка з 17-00 год до 19-30 год у присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год до 19-30 год у присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год до 19-30 год у присутності матері дітей;

після закінчення трьохмісячного терміну: щовівторка з 17-00 год до 19-30 год без присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год до 19-30 год без присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год до 19-30 год без присутності матері дітей.

Зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дітей та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей (т.1 а.с.10).

Сторони дійшли згоди, що будуть дотримуватись порядку участі відповідача у вихованні дітей визначеного наведеним вище рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради.

27 листопада 2018 року дитині - ОСОБА_5 було зроблено щеплення проти кору у лікарні КНП ЦПМСД №3 м. Вінниці, у якому дитина спостерігалась за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.76, 77).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 27 листопада 2018 року близько 10-00 год відповідач відібрав дитину у брата позивача ОСОБА_11 , який повертався з дитиною з лікарні після проведення щеплення за дорученням позивача та без попереднього погодження з позивачем змінив місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами існує спір про відібрання дитини, що і не заперечується сторонами.

Висновком органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 №06.10-05/3866 від 18 грудня 2018 року було визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.48 - 50).

Висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-17029 від 05 квітня 2019 року було визнано доцільним відібрання малолітньої дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_1 та повернення його матері ОСОБА_3 . Зобов`язано матір дітей не чинити перешкод батькові дітей у спілкуванні та вихованні дітей й виконувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року «Про визначення порядку участі у вихованні дітей» та рекомендовано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дітей і узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей (т.1 а.с.216 - 219).

Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації Київської області №1070 від 26 грудня 2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» було визначено місце проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.79).

Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року (справа №370/408/19) було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 та скасовано ухвалу Макарівського районного суду Київської області та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області №1070 від 26 грудня 2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» відмовлено (т.2 а.с.20 - 21).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України).

У відповідності до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до правовідносин, коли місце проживання малолітньої дитини не було визначено судом саме з позивачем.

Подібні висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов про відібрання дитини, суд першої інстанції не звернув уваги, та не врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, чи місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на момент подання позову було визначено судом (органом опіки та піклування). Спір про визначення місця проживання дитини між батьками не був вирішений у судовому порядку, а тому вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів, вважає, що розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області №1070 від 26 грудня 2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей», яким було визначено місце проживання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.79), не має для суду наперед встановленої сили, так як постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року (справа №370/408/19), визнано його незаконним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Крім того, оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, що відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Разом з тим, зі справи вбачається, що місце проживання неповнолітньої дитини не тільки не визначено, а спір між батьками щодо цього питання розглядається судом.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває справа № 127/16344/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком.

Також, на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває справа № 127/31828/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Вінницької міської ради, Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей.

Отже, спір щодо визначення місця проживання дитини у судовому порядку не вирішено.

Обставин, які б негативно впливали на дитину, недотримання її прав та інтересів апеляційним судом не встановлено.

Також, посилання позивача щодо наявності перепон зі сторони відповідача у спілкуванні сина ОСОБА_8 з матір`ю та щодо доцільності проживання його разом з нею, а не з батьком не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не можуть бути предметом розгляду у цій справі, так як позовних вимог про визначення місця проживання дітей, встановлення порядку спілкування з дитиною ОСОБА_8 заявлено не було.

Крім того, суд першої інстанції, помилково застосував Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Європейський суд з прав людини не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Натомість суд першої інстанції, без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, послався на Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Зокрема, є безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №649/352/18, оскільки предметом позову у тій справі є визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення дитини матері.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який наразі вирішується у судовому порядку, тому доводи апеляційної скарги про передчасність заявлених позивачем вимог про відібрання дитини від батька з підстав, передбачених статтею 162 Сімейного кодексу України, є обґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку, що судом першої інстанції, допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про відібрання неповнолітньої дитини відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Оніщук В.В.