У Х В А Л А

12.03.2020 Справа №607/4633/20

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 9134168 гривень та моральної шкоди в розмірі 100000 гривень. На обгрунтування позову зазначено, що вказана шкода заподіяна їй як власнику нерухомого майна комерційного призначення (магазину) площею 1515,8 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідачем, який порушує її права, починаючи з 06 вересня 2017 року, оскільки він використовує належний їй магазин проти її волі, без укладення договору та без сплати коштів за користування ним, поруч із належним йому магазином по АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що мала на меті використовувати належний їй магазин для здійснення підприємницької діяльності, для чого 23 серпня 2017 року зареєструвалась як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. 20 жовтня 2017 року та 24 жовтня 2017 року їй надійшли письмові пропозиції від третіх осіб щодо укладення договору оренди магазину із щомісячною оплатою по 200 гривень за 1 кв.м. Проте, укласти договір оренди вона не могла через протиправність дій відповідача, який використовував належний їй магазин безкоштовно, всупереч її волі, без укладення договору оренди та без сплати коштів за користування належним їй майном, у зв`язку з чим вона недоотримала, виходячи із запропонованої третіми особами орендної плати для укладення договору оренди, 9134168 гривень за період з 06 вересня 2017 року по лютий 2020 року і зазнала внаслідок таких дій відповідача моральної шкоди.

Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просить заборонити відповідачу відчужувати магазин по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, у тому числі щодо справ у спорах між суб`єктами господарювання, розглядають господарські суди.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що 23 серпня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвалась як фізична особа-підприємець, вона є власником нерухомого майна комерційного призначення (магазину) площею 1515,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , а відповідач є власником суміжного з ним магазину по АДРЕСА_1 . Основним видом діяльності позивача як фізичної особи-підприємця є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Підставами позову позивач зазначає неотримання нею прибутку, починаючи з 06 вересня 2017 року, внаслідок неможливості укладення договору оренди магазину із третіми особами у зв`язку з фактичним використанням цього магазину відповідачем, без її згоди.

Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрованим видом діяльності ОСОБА_1 є: код КВЕД 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 23 серпня 2017 року. 29 травня 2018 року внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем. ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15 березня 1995 року.

У п. 4.22 вищевказаної постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відтак, вирішальне значення для визначення юрисдикції спору в даному випадку має те, чи на момент виникнення правовідносин фізична особа була зареєстрована як підприємець та чи виник спір між сторонами як між суб`єктами господарювання.

Виходячи з обставин, викладених у позовній заяві, спір у даній справі виник між ОСОБА_1 , яка, будучи зареєстрованою як фізична особа-підприємець, мала намір відповідно до зареєстрованого виду діяльності (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна) укласти із третіми особами договір оренди належного їй нерухомого майна комерційного призначення (магазину) площею 1515,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , який є фізичною особою-підприємцем, і внаслідок протиправних, на думку позивача, дій якого позивач була позбавлена можливості укласти цей договір, у зв`язку з чим недоотримала 9134168 гривень, а також зазнала моральної шкоди. Тобто, позивач звертається за захистом своїх прав, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, зокрема щодо її порушеного відповідачем (який є фізичною особою-підприємцем і використовує для власної господарської діяльності належний позивачу магазин, без укладення договору оренди та без сплати орендної плати) права на здійснення діяльності, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, а саме права позивача передати в оренду приміщення комерційного призначення та отримати за це відповідні кошти. Таким чином, має місце спір про стягнення коштів, які не отримані позивачем через неможливість здійснення нею підприємницької діяльності унаслідок використання майна іншою фізичною особою-підприємцем відповідачем, а тому цей спір відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України повинен розглядатися господарським судом.

Відтак, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області не є «судом встановленим законом» для розгляду даної справи, оскільки її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду.

З цих же підстав Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області не є «судом встановленим законом» для розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана нею одночасно з позовною заявою.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову, яка подається одночасно з пред`явленням позову, подається до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 138 ГПК України заява про забезпечення позову, яка подається одночасно з пред`явленням позову, подається до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Тому розгляд заяви про забезпечення позову, яка подається одночасно з позовною заявою в даній справі, віднесено до юрисдикції господарського суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити у відкритті провадження та роз`яснити позивачу про можливість звернутися з цими вимогами в порядку господарського судочинства до Господарського суду Тернопільської області.

З цих підстав, керуючись ст. ст. 186, 260 261, 353 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Господарського суду Тернопільської області (46001, м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 14-а).

Копію ухвали не пізніше наступного дня після її постановлення надіслати позивачу разом із позовною заявою, заявою про забезпечення позову та всіма доданими до позовної заяви документами.

Ухвала набираєзаконної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяН. М. Сташків