Справа № 132/3870/19
Провадження № 22-ц/801/419/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 рокуСправа № 132/3870/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у від-критому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Державного навчального закладу

«Професійно-технічне училище №21 м. Калинівка» про поновлення

строку звернення до суду, поновлення на роботі, стягнення середньо-

го заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калинівсь-кого районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Калинівка Вінницької області за головування судді Алі-менка Ю. О.,

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася у Калинівський районний суд Вінницької області з позовом до Державного навчального закладу «Профе-сійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» ( далі - ДНЗ «ПТУ № 21 м. Кали-нівка» ) про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, стяг-нення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги об-ґрунтовані тим, що на підставі наказу від 07 вересня 2015 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду кухаря у ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка», в подаль-шому 13 липня 2018 року переведена на посаду коменданта гуртожитку цього закладу. На початку 2019 року позивачку, інших працівників повідомлено про ліквідацію навчального закладу та приєднання його до ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище». У травні 2019 року позивачці було вручене повідомлен-ня про наступне звільнення із займаної посади. Наказом від 04 липня 2019 року № 66к-06 на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України з 22 липня 2019 року ОСОБА_1 звільнена з роботи по скороченню штату. У наступному позивачці стало відомо, що уже інша особа працює на раніше зай-маній нею посаді, навчальний заклад свою діяльність не припинив, тому вона вважає, що шляхом обману її незаконно звільнено з роботи. 01 серпня 2019 ро-ку вона звернулася до Управління Держпраці у Вінницькій області зі скаргою на своє незаконне звільнення. 05 жовтня 2019 року їй повідомлені результати перевірки, якою виявлені порушення при звільненні її з роботи. Так при ско-роченні штату працівників училища не враховане переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, в сім`ї якої немає інших працівників з самостій-ним заробітком. Крім того вона є одинокою матір`ю, яка має дитину з інвалід-ністю, тому звільнення вчинене з порушенням частини третьої статті 184 КЗпП України. Також у порушення вимог частини першої статті 43 КЗпП України ро-зірвання трудового договору здійснене без попередньої згоди первинної проф-спілкової організації. За таких обставин позивачка просить її вимоги задоволи-ти. Одночасно нею заявлене клопотання про поновлення строку звернення до суду за наявності поважних причин його пропуску внаслідок надання відповіді Управлінням Держпраці у Вінницькій області лише 03 жовтня 2019 року. За та-ких обставин позивачка просила поновити їй строк звернення до суду, понови-ти її на посаді коменданта гуртожитку у ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка», стяг-нути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 липня 2019 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 17 грудня 2019 року, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рі-шення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з пору-шенням норм матеріального та процесуального права. Зазначаючи обставини працевлаштування на роботу та звільнення, що є аналогічними викладеним у позовній заяві, скаржниця вказує, що при звільненні її з роботи на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України їй не була запропоно-вана інша посада в училищі, що підтверджується також викладеними у відзиві на позовну заяву аргументами відповідача. Позивачка є одинокою матір`ю, яка має на утриманні неповнолітню дитину інваліда з дитинства, тому у відповід-ності до статті 184 КЗпП України її взагалі не може бути звільнено з роботи. Суд не звернув уваги, що змін в організації виробництва і праці у ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» фактично не відбулося. Фактично має місце лише зміна його назви без подальшої ліквідації із введенням у новій структурі і штатному роз-писі посади, аналогічної за змістом та обсягом посадових обов`язків і функці-онального навантаження тій, з якої її було звільнено. 23 липня 2019 року зат-верджений новий штатний розпис. Судом першої інстанції встановлено, що їй не була запропонована будь-яка посада в училищі, що її звільнення відбулося з порушенням встановленого порядку, тому вона мала бути поновлена на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак суд пер-шої інстанції не надав правової оцінки обставині її звернення до контролю-ючого органу, що зумовило пропуск строку звернення до суду, безпідставно, на її думку, визнав неповажними наведені нею доводи.

24 січня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу позивачки, де йдеться про безпідставність скарги, її необ-ґрунтованість. Представник ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка», голова комісії з припинення цієї установи Кривенко ОСОБА_2 . вважає скаргу такою, що не підлягає за-доволенню та зазначає наступне. Відповідно до наказів Міністерства освіти і науки України від 09 серпня 2018 року № 894 «Про реорганізацію закладів професійної ( професійно-технічної ) освіти Вінницької області», Департаменту освіти і науки Вінницької обласної державної адміністрації від 17 серпня 2018 року № 409 «Про реорганізацію закладів професійної ( професійно-технічної ) освіти Вінницької області» ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» припиняє свою ді-яльність шляхом приєднання до ДНЗ «Гущинецьке ВПУ». У попередженні про наступне вивільнення працівникам навчального закладу не пропонувалися ва-кантні посади через необізнаність у питанні чи будуть узагалі затверджені штатні розписи. Тому вказувалося, що у разі виникнення до закінчення двомі-сячного терміну попередження відповідних за кваліфікаціями вакансій вони бу-дуть запропоновані вивільнюваним працівникам. Станом на 22 липня 2019 року штатний розпис філії ДНЗ «Гущинецьке ВПУ» затверджений не був. З 23 липня 2019 року у ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» у штатному розписі залишилося три штатних одиниці для подальшого документального супроводу, складання лікві-даційного балансу та проведення заходів по зняттю училища з державної реєс-трації. 01 та 15 жовтня 2019 року позивачці направлялися листи з пропозицією подальшого працевлаштування на вакантні посади у ДНЗ «Гущинецьке ВПУ», однак вона у відділ кадрів училища не з`явилася. За таких обставин представ-ник відповідача вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з дотриман-ням норм матеріального та процесуального права, просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції від 17 грудня 2019 року без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, переглянувши справу за наявними у ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність, обгрунтованість рішен-ня суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задово-ленню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є правильним, об`єктивним, справедливим по суті, однак суд припустився технічної помилки, не зазначивши у резолютивній частині рішення своєї позиції щодо вирішення клопотання ОСОБА_1 з приводу поновлення строку на звернення в суд з даним позовом.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що на підставі наказу від 07 вересня 2015 року № 94 кс-06 позивачка була прийнята на посаду кухаря у ДНЗ «Професійно-технічне училище № 21 м. Ка-линівка». Наказом від 06 липня 2018 року № 54к-06 вона переведена на посаду коменданта гуртожитку як основне місце роботи. 21 травня 2019 року ОСОБА_3 вручене попередження про наступне вивільнення у зв`язку із припи-ненням ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» шляхом приєднання до ДНЗ «Гущи-нецьке вище професійне училище» та створенням на базі припиненого ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» філії ДНЗ «Гущинецьке вище професійне училище». Відповідно до наказу по училищу від 17 травня 2019 року № 45кс-06 «Про по-передження працівників щодо наступного вивільнення» посада, котру займала ОСОБА_1 , підлягала скороченню. Також позивачку повідомлено про від-сутність посад, які могли бути їй запропоновані для подальшого працевлашту-вання. У разі виникнення відповідної за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну попередження вона буде запропонована.

Наказом від 04 липня 2019 року № 66к-06 ОСОБА_1 з 22 липня 2019 року звільнена із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, 22 липня 2019 року їй видана трудова книжка та проведений повний розрахунок.

Листом Управління Держпраці у Вінницькій області від 03 жовтня 2019 ро-ку № 03-Ко405/13-101 ОСОБА_1 повідомлено про результати інспекцій-ного відвідування ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» щодо можливого порушення трудового законодавства при звільненні працівників. За результатами цього від-відування встановлено, що при скороченні штату працівників училища не вра-ховане переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, в сім`ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком. Крім того вона є одинокою матір`ю, яка має дитину з інвалідністю, тому таке звільнення не допускається, крім випадків повної ліквідації установи, коли допускається звільнення з обов-язковим працевлаштуванням. Тобто звільнення позивачки з роботи відбулося з порушенням частини третьої статті 184 КЗпП України. У вказаному листі Управління Держпраці у Вінницькій області зазначено, що розірвання трудових договорів з працівниками ДНЗ здійснене без дотримання вимог частини першої статті 43 КЗпП України, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації закладу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись норма-ми статей 40, 43, 233 КЗпП України, зазначив, що позивачка отримала наказ про звільнення та трудову книжку 22 липня 2019 року, з позовом про поновлен-ня її на роботі звернулася в суд 18 жовтня 2019 року, тобто з пропуском строку звернення за захистом порушеного права. Як на підставу пропуску строку звер-нення до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що причин подавати своєчасно позов про поновлення на роботі в неї не було. Вона вважа-ла, що за результатами розгляду скарги Управлінням Держпраці у Вінницькій області її поновлять на раніше займану посаду. Оскільки відповідь Управління Держпраці у Вінницькій області за результатами розгляду скарги позивачка отримала 05 жовтня 2019 року та її не було поновлено на роботі, а порушення під час її звільнення наявні, тому вона й звернулася з даним позовом до суду 18 жовтня 2019 року, тобто процесуальний строк, на її думку, вона не пропустила. Однак суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано належ-них та допустимих доказів поважності причин пропуску місячного строку з мо-менту отримання наказу про звільнення і трудової книжки для звернення із по-зовом про поновлення на роботі до суду, а її посилання на те, що вона очікувала вирішення даного спору у досудовому порядку через органи Управління Держ-праці у Вінницькій області спростовуються нормами статті 223 КЗпП України, де чітко зазначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місяч-ний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відтак суд першої інстанції не погодився з вимогою позивачки про по-новлення пропущеного процесуального строку звернення в суд з позовом щодо поновлення на роботі, дійшовши висновку про необхідність відмови у задово-ленні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку із пропуском без поважних при-чин строку для звернення до суду з указаною позовною заявою.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки він є вірними, зробленими з урахуванням усіх фактич-них обставин справи; суд правильно застосував до спірних правовідносин нор-ми матеріального права, що їх регулюють, проте допустив помилку, не зазна-чивши у резолютивній частині рішення свого висновку з приводу клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення в суд з позовом про понов-лення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України тру-довий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробниц-тва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілю-вання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах першому, другому і шостому ці-єї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу ( частина друга статті 40 КЗпП України ).

У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації вироб-ництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сімї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безпе-рервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Згідно з нормами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення пра-цівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивіль-ненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці врахову-ється переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівни-кові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При від-сутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі від-мови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скоро-ченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваже-ного ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповід-ною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, лік-відація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організа-ції, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивіль-нення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не ко-ристувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на ро-боті та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року № 61-9655св18 та від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц.

Як убачається із матеріалів справи 21 травня 2019 року позивачка ОСОБА_1 отримала попередження від 17 травня 2019 року № 35 про наступне ви-вільнення. Також вона була повідомлена про відсутність вакантних посад, що могли бути запропоновані їй для подальшого працевлаштування. Згідно штат-ного розпису ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» Департаментом освіти і науки Він-ницької обласної державної адміністрації з 01 січня 2019 року затверджений штат у кількості 51,7 штатних одиниць у той час як з 23 липня 2019 року зат-верджений штат у кількості трьох штатних одиниць. Тобто у даному випадку дійсно має місце скорочення чисельності штату навчального закладу, унаслідок чого посада, яку займала позивачка, скорочена, у зв`язку з чим ОСОБА_1 своєчасно була повідомлена про наступне вивільнення.

Разом з тим відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звіль-нення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім ви-падків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Зазначена норма чітко встанов-лює гарантію для перелічених в ній категорій працівників у вигляді заборони їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, за виключен-ням випадку ліквідації підприємства, коли допускається таке звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Ураховуючи, що позивачка є одинокою матір`ю, яка виховує дитину-інвалі-да, то вона відноситься до зазначеної категорії працівників. За ситуації, коли ліквідація підприємства реально не мала місця, її не можна було звільняти з ініціативи адміністрації ( за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників ).

У випадку, що має місце у даній справі, виконання роботодавцем обов`язку з працевлаштування позивача ( пропозиції вакантних посад контролера і приби-ральниці ) не має правового значення для вирішення питання щодо законності її звільнення, оскільки на неї поширюються не загальні вимоги щодо працевлаш-тування, встановлені для всіх працівників частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а спеціальні ( більш вищі ) гарантії, визна-чені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, як позивачка, зокрема, у зв`язку із скороченням штату працівників.

Такого висновку колегія суддів апеляційного суду дійшла з урахуванням позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 820/11570/15, від 26 червня 2019 року у справі № 414/1148/16-ц.

Таким чином слід констатувати, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням певних вимог трудового законодавства України.

Разом з тим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позо-ву, застосувавши наслідки спливу процесуального строку позовної давності звернення до суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до район-ного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цьо-го Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки ( стаття 234 КЗпП України ).

У відповідності до пункту четвертого постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудо-вих спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду за-стосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рі-шенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити поруше-ний строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Судом першої інстанції встановлено, а з матеріалів справи убачається, що позивачка ознайомилася з наказом про звільнення 17 липня 2019 року, копію трудової книжки отримала 22 липня 2019 року, що сторонами не оспорюється, однак до суду з позовною заявою про поновлення на роботі вона звернулася ли-ше 18 жовтня 2019 року, тобто із суттєвим порушенням місячного строку. На-лежних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку, позивачкою суду не надано. Посилання ОСОБА_1 на те, що про-пущений строк підлягає поновленню у зв`язку з поданням нею скарги до Управління Держпраці у Вінницькій області та очікуванням результату вирі-шення питання щодо її звільнення, відсутність у неї фінансової можливості отримати кваліфіковану правничу допомогу, є безпідставними. Трудове законо-давство пов`язує початок перебігу встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення з позовом до суду у справах про звільнення виключно з днем вручення копії наказу про звільнення або з днем видачі трудо-вої книжки. Надання правничої допомоги передбачене в Україні як шляхом укладення угод з адвокатами, так і наданням такої місцевими центрами безоп-латної вторинної правової допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскар-жуване рішення ухвалене судом першої інстанції без додержання норм матері-ального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі. Ос-каржуване судове рішення по суті є законним та обґрунтованим, тому апеля-ційну скаргу позивачки слід залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різ-ними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та від-мінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодав-ства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на кон-кретні обставини справи ( Проніна проти України, № 63566/00 § 23, Європейсь-кий суд з прав людини від 18 липня 2006 року ). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію його обґрунтованості.

Разом з тим колегія суддів апеляційного суду зауважує, що суд першої інс-танції, об`єктивно визначившись у питанні щодо безпідставності клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення в суд з даним позовом, технічно не зазначив у резолютивній частині свого рішення про відмову у задоволенні цього клопотання. Вказаний недолік рішення суду підля-гає виправленню шляхом зміни оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пере-віряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дер-жавого навчального закладу «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинів-ка» про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року абзацом першим наступного змісту:

«Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовом про поновлен-ня на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота