Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 569/16693/18

провадження № 61-21747св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В.,

Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області про визнання процедури поновлення на посаді такою,

що проведена з порушенням вимог чинного законодавства, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді

з попередніми умовами праці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення понесених судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до протоколу президії П - 13-1

від 19 серпня 1987 він призначений на посаду завідуючого відділу

по державному соціальному страхуванню Рівненської облпрофради. Наказом

від 30 серпня 2001 року № 12-к/д він був призначений на посаду заступника директора виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, на якій пропрацював із серпня 2001 року до липня 2017 року.

Внаслідок проведеної реорганізації виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності наказом від 26 липня 2017 № 321-к позивач звільнений з роботи в порядку переведення до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області та у подальшому, наказом від 28 липня 2017 року № 140-п, 01 серпня 2017року прийнятий на роботу на посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в порядку переведення.

Зазначав, що 29 грудня 2017 року наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області від 22 грудня 2017 року

№ 327-к його звільнено з роботи на підставі та відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату, який у подальшому було визнано незаконним та скасовано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 05 червня 2018 року у справі

№ 569/1402/18 з одночасним поновленням його на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області

з поновленням попередніх умов праці з 29 грудня 2017 року та стягненням

з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 104 106,45 грн. Вказане рішення набрало законної сили

21 листопада 2018 року.

Наказом від 05 червня 2018 року № 137-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » його поновлено на роботі шляхом зміни штатного розпису управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області та введення додаткової посади заступника начальника управління з посадовим окладом у розмірі 19 010,00 грн. Видано нову посадову інструкцію від 05 червня 2018 року, якою визначено нові напрями роботи та встановлено посадовий оклад у розмірі - 19 010, 00 грн на підставі наказу

№ 138-к «Про встановлення посадового окладу та надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ».

Вважав, що процедура його поновлення на посаді здійснювалась всупереч вимогам цивільного та трудового законодавства України, адже відповідачем не було забезпечено поновлення на посаді з попередніми умовами праці

з 29 грудня 2017 року та поновлення відбувалось з недотриманням вимог статті 235 КЗпП України, адже його було прийнято на нововведену з 05 червня

2018 року в штатному розписі управління посаду заступника начальника управління з посадовим окладом 19 010,00 грн, з іншими правами та обов`язками.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати процедуру поновлення його на посаді заступника начальника управління з посадовим окладом 19 010,00 грн як таку, що проведена

із порушенням вимог чинного законодавства;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 17 серпня 2018 року № 193-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на посаді з попередніми умовами праці, які були станом на 29 грудня 2017 року, з 17 серпня 2018 року;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію

за невикористану частину щорічної основної та додаткової відпусток.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня

2019 року у складі судді Ковальова І. М. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано процедуру поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області з посадовим окладом 19 010,00 грн як таку,

що проведена із порушенням вимог чинного законодавства.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 17 серпня 2018 року № 193-к «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування

у Рівненській області Колесником О. К.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області з попередніми умовами праці, які були станом на 29 грудня 2017 року, з 17 серпня 2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2018 року по день ухвалення рішення судом в розмірі 238 606,20 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області

з попередніми умовами праці та стягнуто грошове забезпечення в межах одного місяця.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що роботодавцем під час звільнення позивача не було дотримано вимог статті 42 КЗпП України, а отже, наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня

2019 року скасовано.

В позові ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області про визнання процедури поновлення на посаді такою, що проведена з порушенням вимог чинного законодавства, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді з попередніми умовами праці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення понесених судових витрат по справі відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області частину судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги,

в сумі 3 579,09 грн.

Компенсовано управлінню виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській областічастину судових витрат, що складаються

із сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги, в сумі 649,72 грн

за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, в штатному розписі скорочена саме посада заступника начальна управління з окладом в 19 010,00 грн,

яку обіймав ОСОБА_1 , тому підстав для застосування статті 42 КЗпП України та визначення переважного права котрогось із заступників начальника управління на залишення на роботі немає, а отже, що роботодавцем дотримано вимог трудового законодавства щодо звільнення працівника.

Підстави для поновлення на роботі ОСОБА_1 відсутні, тому

й відповідно немає підстав для нарахування та стягнення середнього заробітку

з часу його звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 одав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

УхвалоюВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги роз`яснення, які містяться у пункті 18 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

У наказі від 17 серпня 2018 року № 193-к «Про звільнення ОСОБА_1 » зазначено, що підставою його видання є : листи управління від 13 червня

2018 року № 04-23- 1203, від 16 липня 2018 року № 04-23-1419,

від 16 серпня 2018 року № 04-23-1666; погодження на звільнення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 25 липня 2018 року

№ 11-41-2422; погодження на звільнення первинної профспілкової організації

від 26 липня 2018 року № 12/20.

Зазначає, що вищезазначений наказ про звільнення не містить посилання на прийняте власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату, яким дійсно було б підтверджено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Таким чином, апеляційний суд не встановив та не обґрунтував з яких підстав проведено звільнення працівника та не перевірив підстави, вказані у цьому наказі, на відповідність законові.

Також в матеріалах справи відсутні докази, якими б підтверджувалося внесення змін до штатних розписів, ні відповідач, ні виконавча дирекція Фонду соціального страхування України відповідних рішень не приймали.

Вважає, що відповідачем не було запропоновано всі наявні вакансії.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2020 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській областіподало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Зазначає, що затвердженими штатними розписами від 11 травня 2018 року,

07 червня 2018 року не змінювалася кількість штатних одиниць, а лише відбувалося скорочення однієї посади та введення іншої посади для забезпечення безперебійної якісної роботи управління та його підрозділів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 28 липня 2017 року № 140-п ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в порядку переведення

з 01 серпня 2017 року.

Наказом від 22 грудня 2017 року № 327-к, з 29 грудня 2017 року

ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 33, т. 1).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня

2018 року у справі № 569/1402/18 позовну заяву ОСОБА_1

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області про скасування наказу про звільнення від 22 грудня

2017 року № 327-к, визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення

на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 22 грудня 2017 року № 327-к про звільнення ОСОБА_1 , виданий начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Рівненській області Колесником О. К.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області з поновленням попередніх умов праці з 29 грудня 2017 року.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104 106,45 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання, відповідно до вимог статті 430 ЦПК України.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2018 року залишено без змін.

Наказом від 05 червня 2018 року № 137-к «Про поновлення на роботі

ОСОБА_1 » позивача поновлено на роботі шляхом зміни штатного розпису управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області та введенням додаткової посади заступника начальника управління з посадовим окладом у розмірі 19 010,00 грн. Видано нову посадову інструкцію від 05 червня 2018 року, якою визначено нові напрями роботи та встановлено посадовий оклад у розмірі 19 010,00 грн на підставі наказу № 138-к «Про встановлення посадового окладу та надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ».

13 червня 2018 року ОСОБА_1 вручено попередження про відсутність

у новому штатному розписі посади заступника начальника управління

з посадовим окладом в 19 010,00 грн та одночасно запропоновано посаду головного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності, що вводиться

з 20 серпня 2018 року (а.с. 19, т. 1).

16 липня 2018 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області повторно звернулось

до ОСОБА_1 підтвердити згоду на переведення на запропоновану посаду (а.с. 20, т. 1 ).

Того ж дня виконуючий обов`язки начальника управліннявиконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області звернувся до виконуючого обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про погодження звільнення ОСОБА_1 , оскільки посада, яку він обіймає, в штатному розписі, який вводиться в дію з 20 серпня 2018 року, відсутня і листом від 25 липня 2018 року таке погодження

на звільнення ОСОБА_1 було надане (а.с. 37, 44, т. 1).

Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України роботодавець 16 липня 2018 року звернувся до голови первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Рівненській області щодо погодження звільнення ОСОБА_1 (а.с. 45, т. 1).

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Рівненській області від 25 липня

2018 року № 40 така згода була надана на звільнення ОСОБА_1 заступника начальника управління за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку

з скороченням штатів (а.с. 47, 48, т. 1).

16 серпня 2018 року ОСОБА_1 запропоновано прийняти пропозицію щодо зайняття посади головного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності, на що він не погодився (а.с. 21, 46, т. 1).

Відповідно до наказу виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області

від 17 серпня 2018 року № 193-к ОСОБА_1 заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області з 17 серпня 2018 року звільнено з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату через відсутність згоди на переведення на іншу роботу (а.с. 22, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані

і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються

в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини шостої статті 43 КонституціїУкраїни громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва

і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно

з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва

і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи

за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно

у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва

і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення

на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється

у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої

статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судом встановлено, що відповідно до листів попереджень від 13 червня

та 16 липня 2018 року ОСОБА_1 було запропоновано такі вакантні посади: головного спеціаліста відділу фінансово-економічної діяльності та головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та консолідованої звітності в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Рівненській області.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Рівненській області від 25 липня

2018 року № 40 згода на звільнення ОСОБА_1 заступника начальника управління за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату була надана (а.с. 47, 48, т. 1).

Апеляційний суд, встановивши, що роботодавцем дотримано вимог трудового законодавства щодо звільнення працівника, а в штатному розписі

була скорочена саме посада заступника начальна управління з окладом

у розмірі 19 010,00 грн, яку обіймав ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про те, що підстав для застосування статті 42 КЗпП України немає. Оскільки підстави для поновлення на роботі ОСОБА_1 відсутні, тому

й відповідно немає підстав для нарахування та стягнення середнього заробітку

з часу його звільнення.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України Судові витрати складаються

з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк