Справа № 682/179/20
Провадження № 2/682/337/2020
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Шевчука В.В., за участю секретаря Придачук Г.Л., розглянувши у приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення.
В обґрунтування позову позивач вказує, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У житловому будинку зареєстровані мати позивача, ОСОБА_3 , та брат, ОСОБА_2 (відповідач по справі). Відповідач не проживає у вказаному будинку протягом останніх 5 років, оскільки знаходиться на постійному місці проживання на території Російської Федерації. У зв`язку із цим позивач просить виселити ОСОБА_2 з житлового будинку.
Від позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві не заперечує проти задоволення позову.
Третя особа у поданій до суду заяві позов визнає та просить його задовольнити.
Згідно ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 10.02.2016, ОСОБА_3 подарувала своєму синові, ОСОБА_1 житловий будинок (загальна площа 70,5 кв.м.) та земельну ділянку площею 0,2298 га., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18,19,20). Вказане підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.31-34).
Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок від 25.11.2015, власником будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 24)
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 20.11.2019, ОСОБА_2 не проживає в будинку по АДРЕСА_1 вже 5 років з 2014 року у зв`язку із проживанням на території Російської Федерації (а.с. 36).
Згідно відповіді Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області від 22.11.19 № 319-Б/114/01-2019 на запит ОСОБА_4 , жодних заяв від гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 щодо перешкоджання проживання за місцем реєстрації, а саме по АДРЕСА_1 , не надходило (а.с. 37).
02.03.2020 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він вказав про відмову від прописки за адресою АДРЕСА_1 в зв`язку з тим, що на даний час він є громадянином Російської Федерації, претензій до домовласника ОСОБА_2 не має (а.с. 53).
Надаючи оцінку вказаним правовідносинам, суд враховує наступне.
Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з п.п.1,2,5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.
У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Вказана позиція повторюється в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 595/1271/16-ц.
Як видано з вищевказаних норм законодавства, відповідач по справі у вказаному житловому будинку не проживає та не є членом сім`ї власника будинку позивача, ОСОБА_2 , а його право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника, матері ОСОБА_3 , яка подарувала будинок позивачу. Тому, з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач є таким, що втратив право користування вищезгаданим житловим будинком, а отже може бути виселеним на підставі рішення суду.
Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.
Отже, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст.12, 141, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Виселити ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_1 ) із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 грн.40 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шевчук В. В.