суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Лященко Н. П. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)
за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради»(далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію
за касаційною скаргою відповідача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2017 року.
17 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути солідарно з відповідача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 01 лютого 2017 року: 45 686 грн 17 коп. - заборгованості за спожиту теплову енергію, 5 703 грн 23 коп. - інфляційних витрат і 1 285 грн 34 коп. - три проценти річних.
29 вересня 2017 року Соснівський районний суд міста Черкаси постановив ухвалу про залишення без розгляду позову в частині вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог (з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 жовтня 2017 року про виправлення описки), а саме: стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту теплову енергію за період з квітня 2014 року по 01 лютого 2017 року у сумі 30 804 грн 96 коп., три проценти річних - 983 грн 39 коп., інфляційні втрати - 5 703 грн 23 коп.; в іншій частині позову відмовив через пропуск позовної давності.
Рішення вмотивоване, тим що сторони перебувають у фактичних договірних відносинах, в яких відповідач як власниця квартири має обов`язок оплатити позивачеві надані ним послуги відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб.

Водночас, під час розгляду справи по суті відповідач подала письмову заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Посилаючись на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, подання кредитором (виконавцем послуг) згідно з розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. З урахуванням звернення із заявою позивача у квітні 2017 року про видачу судового наказу щодо стягнення боргу з відповідача, перебіг позовної давності був перерваний.

Тому вимога позивача про стягнення заборгованості у межах позовної давності за період з квітня 2014 року по 31 січня 2017 року є обґрунтованою.

22 листопада 2017 року Апеляційний суд Черкаської області постановив ухвалу, якою залишив без змін рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 вересня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Правовідносини сторін є грошовим зобов`язанням, в якому на боржника покладений обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, а цьому обов`язку кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані ним послуги.

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Оскільки за прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг відповідальність несе відповідач, а заборгованість за послуги позивач нараховував щомісяця, то загальна позовна давність починає спливати за кожним таким щомісячним платежем окремо.

07 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково. Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2017 року змінила у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції своєї постанови щодо застосування позовної давності, періоду нарахування заборгованості та розподілу судового збору. Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 вересня 2017 року залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2017 року, змінила у резолютивній частині, виклавши абзац другий останньої у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ;

АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради» (ідентифікаційний

код 02082522; вул. Остафія Дашковича, 62, м. Черкаси, 18001) заборгованість з оплати за постачання теплової енергії з червня 2014 року до січня 2017 року включно у розмірі 30 319 (тридцять тисяч триста дев`ятнадцять) грн 76 коп., а також нараховані за період прострочення оплати послуг з травня 2016 року до травня 2017 року включно три проценти річних - 222 (двісті двадцять дві) грн 52 коп. й інфляційні втрати - 1 116 (одну тисячу сто шістнадцять) грн 95 коп.».

У іншій частині судові рішення залишила без змін.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, що сторони спору перебувають у фактичних договірних відносинах з приводу надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані послуги.

Щодо переривання строку давності вказала, що її перебіг переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга

статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників

(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини першої

статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоб заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підстави для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.

Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Велика Палата Верховного Суду вважала, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

З такими висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися не можемо і відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.

Основним питанням, на яке мала відповісти Велика Палата Верховного Суду було питання переривання позовної давності у зв`язку зі зверненням особи з заявою про видачу судового наказу, про що було зазначено у постановах Верховного суду України від 21 січня 2015 року №6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У передбаченому законом порядку суди розглядають також інші справи.

Право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань є конституційним правом, закріпленим у частині п`ятій статті 55 Конституції України.

У статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі -

Закон № 1402-VIII) передбачено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

У статті 3 цього Закону вказано, що суди України утворюють єдину систему. А у статті 5 - правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Щодо принципів побудови системи судоустрою, то судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності ( статті 17 Закону № 1402-VIII).

Також у статті 18 цього Закону вказано, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Отже, однією із юрисдикцій, є цивільна юрисдикція, процедура розгляду справ у якій урегульована у ЦПК України.

ЦПК України як у попередній редакції, що діяла на час звернення з позовом, так і у редакції від 03 жовтня 2017 року визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства, що зазначено у статті 1 ЦПК України ( тут і далі наведено статті у редакції від 03 жовтня 2017 року).

У статті 2 цього Кодексу вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство може відбуватися у різних видах провадження. Одним із таких видів провадження є наказне провадження. Необхідно наголосити, що це саме вид, специфічна процедура, спрощена процедура цивільного судочинства, що прямо зазначено у статті 15 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення з позовом до суду та у статті 19 ЦПК України, а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Можна зробити висновок, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Отже, наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільних справах, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених

статтею 161 ЦПК України (частина перша статті 160 ЦПК України).У попередній редакції ЦПК України у частині першій статті 95 передбачалося також, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Тобто, при розгляді заяви у наказному провадженні суддя здійснює судочинство, а судовий наказ, як форма судового рішення, має усі риси, притаманні судовому рішенню.

Тому звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є способом судового захисту.

У постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі

№6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц зроблено висновок про те, що судовий захист може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, тому подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності.

Від цього висновку у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила.

Однак, такий відступ свідчить про фактичне спростування вимог цивільного процесуального законодавства щодо наказного провадження як спрощеної форми цивільного судочинства, а судовий наказ не розглядається як вид судового рішення у цивільній справі.

Разом з тим, наказне провадження прямо передбачене у ЦПК України як специфічний, спрощений порядок цивільного судочинства, а судовий наказ - як особлива форма судового рішення.

Крім того, відступ від правового висновку Верховного Суду України чи Касаційного суду у складі Верховного Суду можливий за умови, якщо обставини справ, у яких порівнюються правові висновки, є аналогічними, тотожними.

У даному випадку у всіх справах, у яких зроблено висновок про те, що звернення із заявою про видачу судового наказу перериває перебіг строку давності, судовий наказ про стягнення коштів було видано, а в наступному скасовано після відповідного звернення боржників у кожній зі справ.

У даній справі у видачі судового наказу було відмовлено у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право.

Отже, обставини справ у цих випадках не є тотожними.

Для вирішення справи встановлення строку давності, обставин, що пов`язують із його зупиненням чи перериванням є важливим, оскільки відповідно до

статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо висновку про переривання перебігу строку давності, то необхідно зазначити, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( частина перша статті 257 ЦК України).

За частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Переривання перебігу позовної давності перебачено у статті 264 ЦК України. Зокрема, у частині другій названої статті вказано, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

А наслідком переривання строку давності є те, що після переривання перебіг позовної давності починається заново та час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки матеріальний закон, а саме ЦК України пов`язує переривання перебігу строку давності зі зверненням до суду необхідно надати відповідь на питання, що таке звернення до суду і як воно розглядається у даному аспекті.

Право на звернення до суду гарантоване Конституцією України. Разом з тим, це інститут цивільного процесуального права, який регулює підстави та порядок порушення судової діяльності, спрямованої на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб та інтересів держави. Процесуальним наслідком реалізації права на звернення до суду є виникнення судової діяльності по здійсненню правосуддя у цивільній справі та ухвалення судового рішення, як результат такої діяльності. При цьому ні вид провадження, ні форма судового рішення значення не мають, оскільки у будь-якому випадку суд здійснює правосуддя, відправляє судочинство.

Це питання також перебувало на розгляді Верховного Суду України, який, на наш погляд, цілком обґрунтовано зробив такий висновок у справах.

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (№ 6-895цс15) викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 257, частини другої статті 264, частин четвертої, п`ятої статті 267 ЦК України, частини першої статті 118, частини першої статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі за

№ 6-1763цс16 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, правовий висновок у постановах Верховного Суду України від

21 січня 2015 року у справі №6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі

№6-931цс15, та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц є логічним і послідовним, з урахуванням того, що наказне провадження є особливим, спрощеним видом цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення і підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. У ЦПК України, у статті 161 встановлено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ, підсудність заяви (стаття 162 ЦПК України), вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу у статті 163 ЦПК України та негативні наслідки у випадку недотримаємся вказаних вимог, у статтях 165 та 166 ЦПК України. Аналогічні вимоги передбачені і у статтях 96, 97,98, 100, 101, 105-1 ЦПК України у попередній редакції.

Незважаючи на певні особливості щодо звернення, форми звернення, заява про видачу судового наказу є таким же способом реалізації права на судовий захист, як і позовна заява, а відтак, і вимоги щодо переривання строку давності мають поширюватися і на звернення із заявою про видачу судового наказу з усіма обумовленнями, що стосується звернення з позовом.

А саме таке переривання перебігу строку давності можливе лише за умови, якщо звернення із заявою про видачу судового наказу відбулося у порядку та формі і з підстав, передбачених розділом II «Наказне провадження»

ЦПК України, а наслідком такого звернення була видача судового наказу, навіть якщо він і був скасований внаслідок звернення боржника із заявою про скасування судового наказу.

При цьому, у разі недотримання заявником вимог, передбачених

статтями 161 - 164 ЦПК України та наявності підстав для відмови у видачі судового наказу, передбачених статтею 165 ЦПК України, таке звернення з заявою не перериває перебігу строку давності, що відповідно є застосовним і у випадках порушення заявником вимог статей 95-98, 100, 101 ЦПК України у редакції на час звернення з позовом.

У даному випадку підстав для відступу від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі

№6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц не вбачалося, оскільки суд відмовив у видачі судового наказу у зв`язку з тим, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Велика Палата Верховного Суду послалася на неврахування інтересів боржника у випадку видачі судового наказу, однак не врахувала, що у самому ЦПК України встановлено запобіжники щодо можливості порушення таких інтересів, зокрема, один із таких, існування права боржника на звернення з заявою про скасування судового наказу. Перелік вимог, за якими може бути виданий судовий наказ та перелік підстав для відмови у видачі судового наказу (статті 161 та 165 ЦПК України відповідно, що передбачено і у ЦПК України у попередній редакції) є також такими гарантіями.

Вважаємо, що такий відхід не був у повній мірі зроблений з урахуванням принципу правової визначеності, який і є невід`ємною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

ЄСПЛ зазначає, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства»). Саме суди повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення. Подібні висновки ЄСПЛ зробив у справі «Олександр Волков проти України». Істотною вимогою дотримання принципу юридичної визначеності, є однозначність та послідовність судового правозастосування у судових рішеннях. Це гарантує особі можливість організовувати свою поведінку таким чином, щоб вона узгоджувалася з вимогами закону на час вчинення певної дії. Тому важливим є припис про необхідність однакового застосування закону, що є необхідним для належного захисту прав і свобод людини. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в однакових справах щодо різних осіб.

Прикладом такої кваліфікації рішень національних судів є справа «Совтрансавто Холдинг проти України», розглянута ЄСПЛ 25 липня 2002 року. ЄСПЛ зазначив, що, визнаючи свою обмежену компетенцію щодо перевірки дотримання внутрішнього законодавства, він не може не висловити свою стурбованість щодо різних та часто суперечливих підходів до застосування й тлумачення внутрішнього законодавства українськими судовими органами: Вищий арбітражний суд двічі скасовував рішення судів нижчої ланки у зв`язку з тим, що останні не застосували відповідним чином законодавство, не розглянули належним чином і глибоко факти у справі та аргументи заявника і що висновки, зроблені ними, були передчасними і суперечливими.

За таких обставин, підстав для відступу від правового висновку, висловленого у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, а також у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц не вбачається, тому відсутні підстави і для зміни мотивувальної частини рішень судів першої та апеляційної інстанції.

За результатами перегляду справи в касаційному порядку Велика Палата Верховного Суду мала ухвалити відповідну постанову з мотивуванням відсутності підстав відступу від зазначених висновків.

Судді О. М. Ситнік

Н. П. Лященко