Справа № 466/4648/17 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/2909/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Львівстандартметрологія», підприємство, відповідач) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як на підставу своїх вимог зазначив, що 03 березня 2011 року він прийнятий на роботу в ДП «Львівстандартметрологія» на посаду заступника генерального директора з економічних питань. Наказом № 59-к від 31 травня 2017 року його звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення його з займаної посади вважає незаконним та безпідставним, виходячи з наступного.

Наказом №78 по ДП «Львівстандартметрологія» від 27 лютого 2017 року затверджено нову структуру та новий штатний розпис підприємства. Наказом №85 по ДП «Львівстандартметрологія» від 01 березня 2017 року, у зв`язку із реорганізацією, прийнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників. Із зазначеними вище наказами №78 та №85 його не було ознайомлено та про їх існування він дізнався 29 березня 2017 року зі змісту попередження про наступне його вивільнення та запропоновано зайняти посаду інженера з техніки безпеки 1 категорії.

За період з часу затвердження нової структури та штатного розпису підприємства та до часу його повідомлення про наступне вивільнення (з 01 березня 2017 року до 29 березня 2017 року) відповідач, порушуючи його трудові права та вимогу закону щодо переважного права на залишення на роботі працівників, приймає нових працівників. Так, наказом керівника ДП «Львівстандартметрологія» від 01 березня 2017 року №16-к на посаду начальника комерційного відділу прийнято ОСОБА_2 , наказом №17-к від 01 березня 2017 року на посаду начальника центру підтвердження відповідності колісних транспортних засобів прийнято ОСОБА_3 , а наказом №19-к від 17 березня 2017 року на посаду начальника організаційного сектору прийнято ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 7.5 Статуту ДП «Львівстандартметрологія» генеральний директор відповідно до покладених на нього завдань вирішує питання добору, підготовки та підвищення кваліфікації кадрів, призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства, крім заступників генерального директора, головного бухгалтера, керівника юридичної служби підприємства, які призначаються на посади і звільняються з посад генеральним директором підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління.

Згідно з п. 1.1. цього Статуту підприємство належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Таким чином, приймаючи рішення та підписуючи наказ № 59-к про звільнення, генеральний директор ОСОБА_5 перевищив свої повноваження, оскільки звільнив його, ОСОБА_1 , без законних на то підстав та з порушенням встановленого порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Належне виконання власником або уповноваженим ним органом вимоги щодо працевлаштування працівника, яка передбачена ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, - це коли він запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника (уповноважений орган) на протязі всього періоду включно до дня розірвання трудового договору, то за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. При цьому уповноважені особи ДП «Львівстандартметрологія» зобов`язані були запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, яку посаду він, позивач, займав. Однак, в порушення вищевказаних норм КЗпП України відповідальними особами відповідача не було запропоновано йому посаду заступника начальника комерційного відділу, яка була вільна з 29 травня 2017 року. З викладеного вбачається, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити його на попередній роботі. Крім цього, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 травня 2017 року. Просить ухвалити рішення, яким поновити його на посаді генерального директора з економічних питань ДП «Львівстандартметрологія» та стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року суду позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника генерального директора з економічних питань державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Стягнуто з державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_1 103 278,64 грн. (сто три тисячі двісті сімдесят вісім гривень шістдесят чотири копійки) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів та судовий збір в дохід держави в розмірі 1 032,80 грн. (одну тисячу тридцять дві гривні вісімдесят копійок).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 16 605,80 грн. (шістнадцять тисяч шістсот п`ять гривень вісімдесят копійок) з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2018 року абзац перший резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року в цивільній справі №466/4648/17 викладено в наступній редакції: «Позов задовольнити частково». Після абзацу третього резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року в цивільній справі №466/4648/17 доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» витрат на послуги адвоката ОСОБА_7. - відмовити у зв`язку з недоведеністю понесення ним витрат на правничу допомогу».

Відповідно четвертий та п`ятий абзаци резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року в цивільній справі №466/4648/17 вважати відповідно абзацами п`ять та шість.

Рішення суду оскаржив відповідач Державне підприємство «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року - без змін.

Не погоджуючись з вище зазначеними судовими рішеннями відповідач Державне підприємство «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» оскаржив такі в касаційному порядку.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином на даний час розглядається апеляційна скарга відповідача Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що вважає рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки жодним розпорядчим документом Уповноваженого органу управління-Міністерства економічного розвитку і торгівлі не встановлено порядку та процедури погодження на звільнення працівників. Натомість п.п.10.2.9 Статуту до компетенції Уповноваженого органу управління відноситься лише погодження кандидатур на посади заступників генерального директора, головного бухгалтера, керівника юридичної служби підприємства, а не погодження їх звільнення. Судом не враховано, що після погодження нової структури та штатного розпису підприємства не передбачено посади заступника генерального директора з економічних питань, а тому адміністрацією підприємства позивачу було запропоновано посаду інженера з техніки безпеки І категорії, яка відповідала його спеціальності (інженер-економіст) та попередньому досвіду роботи. Від даної посади позивач відмовився, а інші посади йому не пропонувались з огляду на те, що позивач не має досвіду роботи та практичних навиків виконувати окремі функціональні обов`язки. Це стосується аргументів позивача про те, що йому не були запропоновані посади начальника та заступника начальника комерційного відділу. В результаті перетворення на комерційний відділ покладені додаткові функції та завдання, які позивач не міг виконувати, виходячи з попереднього досвіду роботи. Судом не враховано, що позивач не надав жодних доказів про відповідний рівень кваліфікації та досвіду виконання обов`язків на посаді начальника чи заступника начальника комерційного відділу, а тому рішення адміністрації не пропонувати йому ці посади є обґрунтованим. Стверджує, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано всі вимоги законодавства, зокрема щодо попередження про наступне вивільнення персонально в письмовій формі не пізніше ніж за два місяці до дати вивільнення. Одночасно з попередженням було запропоновано посаду відповідно до його спеціальності від якої він відмовився. Крім цього, посада була запропонована і під час судового розгляду, однак він знову відмовився. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) позивач ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу (а.с.184-193).

У відзиві позивач спростовує твердження апелянта та посилається на п.7.5 Статуту ДП «Львівстандартметрологія» щодо призначення та звільнення з посад працівників підприємства, крім заступників генерального директора, головного бухгалтера, керівника юридичної служби підприємства, які призначаються на посади і звільняються з посад генеральним директором підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Вважає, що суд першої інстанції дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку та прийняв законне рішення. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак,справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №21-к від 02 березня 2011 року був прийнятий з 03 березня 2011 року на посаду заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівстандартметрологія».

Наказом ДП «Львівстандартметрологія» № 59-к від 31травня 2017 року позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту першого статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що скорочення позивача відбулось з перевищенням генеральним директором своїх повноважень, не звернув уваги та не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що в структурі та штатному розписі ДП «Львівстандартметрологія» була лише одна посада заступника генерального директора з економічних питань, тому коли Міністерство економічного розвитку та торгівлі погодило нову структуру та штатний розпис підприємства, в яких не передбачено посади заступника генерального директора з економічних питань, фактично було погоджено вивільнення позивача.

Також суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу не були запропоновані всі вільні посади, не з`ясував, чи були наявні на підприємстві вільні посади, які відповідають кваліфікації позивача, не перевірив доводів відповідача про те, що освітній рівень позивача, його стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення не відповідали вимогам до вільних посад, які існували на підприємстві на час його звільнення. Також в матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо кваліфікаційних вимог до вільних посад, які існували на підприємстві на час звільнення позивача.

За змістом пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У справах, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу абощо власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року № 6-45цс11, зазначено, звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 цього кодексу). До Поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Під час нового апеляційного розгляду встановлено, що в період з часу попередження позивача про його звільнення та до моменту звільнення, на підприємстві були вакантні (вільні) посади: начальника комерційного відділу, начальника центру підтвердження відповідності КТЗ, начальника організаційного сектору, інженера технічного відділу, провідного економіста комерційного відділу, начальника відділу оцінки відповідності КТЗ, заступника начальника комерційного відділу та інженера техніки безпеки 1 категорії. Представником відповідача подано відомості щодо кваліфікаційних вимог до вільних посад (посадові інструкції).

Позивачу із вакантних посад пропонувалась лише посада інженера з техніки безпеки 1 категорії, і від зайняття такої він відмовився, що сторонами не заперечується.

В той же час з пояснень представника відповідача вбачається, що посади начальника комерційного відділу, начальника центру підтвердження відповідності КТЗ, начальника організаційного сектору, провідного економіста комерційного відділу, начальника відділу оцінки відповідності КТЗ, заступника начальника комерційного відділу не пропонувались позивачу роботодавцем, у зв`язку із відсутністю у позивача ОСОБА_1 , на думку відповідача, відповідного рівня кваліфікації та досвіду виконання обов`язків на цих посадах, а відтак іприйняттям на ці посади інших осіб.

Посада ж інженера технічного відділу, яка була вільною і яку, як визнав повноважний представник відповідача в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 міг обійняти згідно із власною кваліфікацією та відповідно до кваліфікаційних вимог, які до неї ставляться, йому роботодавцем запропонована не була. Таким чином, вже за цією обставиною встановлено беззаперечне порушення роботодавцем процедури звільнення позивача із займаної посади.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказавши на те, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що скорочення позивача відбулось з перевищенням генеральним директором своїх повноважень, не звернув уваги та не надав належної оцінки доводам відповідача.

Представник відповідача не заперечила, що з будь-якими поданнями щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади керівник підприємства у Міністерство економічного розвитку та торгівлі не звертався, вважаючи таким погодженням погодження міністерством нової структури та штатного розпису підприємства. Ці пояснення підтверджуються і відсутністю такого подання в матеріалах справи.

В той же час, Міністерство розвитку економіки, торгівлі на сільського господарства України листом за вих. № 2202-14/37735-07 від 13.09.2019 року повідомило, що погодження звільнення із посади заступника керівника здійснюється за поданням керівника підприємства у разі відповідності законодавству підстави звільнення. Погодження питання звільнення є повноваженням Міністерства ( т. 2 а.с.15). Аналогічні за змістом листи досліджувались і судом першої інстанції.

Таким чином, даним листом спростовано посилання відповідача те, що оскільки в структурі та штатному розписі ДП «Львівстандартметрологія» була лише одна посада заступника генерального директора з економічних питань, тому коли Міністерство економічного розвитку та торгівлі погодило нову структуру та штатний розпис підприємства, в яких не передбачено посади заступника генерального директора з економічних питань, фактично було погоджено вивільнення позивача.

А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що непогодження керівником підприємства з міністерством, як це передбачено статутними документами, звільнення заступника керівника підтверджує порушення роботодавцем процедури звільнення.

Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З`ясувавши, що позивачу не було запропоновано перед звільненням усі наявні вакантні на підприємстві посади, та його звільнення як заступника керівника не було погоджено з Міністерством розвитку економічного розвитку і торгівлі України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що під час звільнення позивача було допущено порушення норм трудового законодавства, а відтак обґрунтовано задоволив пред`явлений позов.

Судом апеляційної інстанції з пояснень сторін також встановлено, що оскаржуване рішення суду відповідачем виконано. Після його виконання позивач звільнився із займаної посади за власним бажанням.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. При цьому, апеляційна скарга не містить жодних мотивів щодо незаконності обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу і таких обставин не встановлено в ході апеляційного розгляду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.