Провадження № 2/522/632/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 29.07.2019 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вказала, що виконавчий напис №2118 від 29.10.2018 року вважає таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням встановленої процедури. Вказує, що заборгованість перед банком не є безспірною, так як розмір заборгованості, який запропоновано стягнути за виконавчим написом, відрізняється від реального розміру заборгованості, так як відсутні первинні документи, що підтверджують цю заборгованість та банком не проінформовано боржника про наявність заборгованості. Також, нарахування плати за обслуговування кредиту є незаконним. Крім того, нормативний акт, який давав можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі скасовано.

Ухвалою суду від 31.07.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Також, ухвалою суду від 31.07.2019 року представнику позивача повернуто заяву про забезпечення позову.

02.09.2019 року недоліки в позові усунуто.

Ухвалою суду від 04.09.2019 року відкрито провадження у справі, визначено порядок загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.10.2019 року.

07.10.2019 року від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що банком завчасно позивачеві було направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань; банк надав нотаріусу усі передбачені законом документи для за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку, а сама по собі незгода боржника з розміром заборгованості не свідчить про наявність спору та відсутність безспірності. Крім того, така форма витрат, як плата за обслуговування кредитної заборгованості, була передбачена законодавством України на момент укладення кредитних договорів між сторонами та продовжує існувати на даний час, а нормативний акт який давав можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі не скасовано за встановленою процедурою.

24.10.2019 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання перенесено на 28.11.2019 року.

01.11.2019 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача послався на те, що постановою Верховного Суду України від 06.09.2017 року № 6-2071цс19 визнано неправомірним встановлення банком будь-якої плати за обслуговування кредитної заборгованості, а тому визначена банком заборгованість, куди включену суму оплати за обслуговування кредитної заборгованості, не може бути безспірною.

Крім того, 01.11.2017 року на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України, фактично підтверджено скасування Постанови КМУ від 26.11.2014 року № 662 в частині доповнення переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку, а тому станом на 29.10.2018 року у нотаріуса не було правових підстав для вчинення спірного виконавчого напису.

19.11.2019 року від представника АТ «Ідея Банк» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник банку зазначив, що наявність умови кредитного договору по комісії не може бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, якщо така умова кредитного договору окремо не оскаржена в суді. Крім того, кредитний договір між сторонами укладено вже в період дії Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, який дозволяє до загальних витрат за споживчим кредитом відносити комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитування, а, відтак, позивач, оспорюючи це, посилається як на застаріле законодавство так і на застарілу судову практику.

Крім того, визнаючи нечинною Постанову КМУ від 26.11.2014 року № 662, судом не вказано дату, з якої вказана Постанова КМУ втрачає свою чинність, а отже ця Постанова втрачає свою чинність в загальному порядку, а, отже, з дня її виключення з державного реєстру, що в даному випадку відсутнє, так як на даний час реєстрація Постанову КМУ від 26.11.2014 року № 662 не скасована.

22.11.2019 року суду нотаріусом надано копії документів, на підставі яких 29.10.2018 року було вчинено спірний виконавчий напис № 4401.

28.11.2019 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання перенесено на 28.01.2020 року.

Ухвалою суду від 28.01.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 06.03.2020 року.

У судове засідання 06.03.2020 року, з`явився представник позивача ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Інші учасники справи, які було сповіщені про час, дату і місце судового засідання належним чином, в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 06.09.2017 року було укладено кредитний договір №Z70.181.74247, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 24000 грн. на строк 36 місяців під 15% річних (а.с.110).

ПАТ «Ідея Банк» надсилав 11.09.2018 року на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань (а.с.116)

29.10.2018 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. з заявою про вчинення виконавчого напису (а.с.109).

З розрахунку заборгованості за кредитом (а.с.113) вбачається, що загальна заборгованість за кредитом становить 44854,72 грн.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 29.10.2018 року було зроблено виконавчий напис, реєстр. № 2118, яким запропонував стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 44854,72 гривні заборгованості за кредитним договором за період з 06.01.2018 року по 04.09.2018 року та 1700 грн. плати за вчинення виконавчого напису, а всього стягнути 46554,72 грн. (а.с.108).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було дотримано відповідну процедуру, а стягував, яким є АТ «Ідея Банк» подав всі необхідні документи. Наявність заборгованості підтверджується матеріалами справи.

Щодо доводів Позивача про незаконність нарахування плати за обслуговування кредиту, то вони спростовуються наступним.

На час укладення Кредитного договору 06.09.2017 діяла редакція ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачала, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а тому висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути враховані під час розгляду справи № 522/12850/19, оскільки на момент виникнення правовідносин дана норма закону діяла в інші редакції.

Окрім того, аналізуючи зміст постанови Верховного Суду у справі № 6-1746цс16, на яку посилається Позивач, суд вважає, що нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії за супутні послуги банку) є незаконним у тому випадку, якщо встановлюючи в кредитному договорі щомісячну комісію за обслуговування кредиту, Банком не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються Позичальнику, або якщо такі послуги не є послугами Банку.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно Методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, що є додатком №1 до Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року №49, банк розраховує загальну вартість кредиту для споживача у грошовому виразі за такою формулою: ЗВК = ЗРК + ЗВСК, де ЗВК - загальна вартість кредиту; ЗРК - загальний розмір кредиту, тобто сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №2 до чинних на даний час Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року №49, до платежів за додаткові та супутні послуги банку відносяться платежі за ведення рахунку, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту та інші послуги банку.

Тобто, на переконання суду, така форма витрат, як плата за обслуговування кредитної заборгованості, була передбачена законодавством України на момент укладення Кредитних договорів та продовжує існувати на даний час, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Відтак, передбачена Кредитними договорами плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною.

Так, відповідно до абз. 2 п.1.10 Кредитного договору №Z70.181.74247 від 06.09.2017 року Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, яка включає:

надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

надання інформації по рахункам Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;

опрацювання запитів Позичальника, що направленні Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Отже, враховуючи те, що чинним законодавством передбачена плата (комісія) за обслуговування кредитної заборгованості, а також те, що Кредитними договорами передбачено вичерпний перелік послуг, які надаються Позичальнику, з чим була ознайомлена та погодилась Позивач, суд вважає, що плата (комісія) за обслуговування кредиту нараховується законно та підлягає сплаті Позивачем. Окрім цього до підписання Кредитного договору Позивачу було повідомлено про наявність в умовах Кредитного договору плати за обслуговування кредитної заборгованості, з чим вона погодилась та не висловила жодних заперечень, що підтверджується Паспортом споживчого кредиту (а.с. 48).

Щодо твердження Позивача про те, що п.1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року, на підставі яких було вчинено оскаржуваний виконавчий напис, судом визнано недійсними, а вказане є достатньою підставою для висновку про протиправність вчинення виконавчого напису нотаріусом, то ці твердження спростовуються наступним.

Так, відповідно до пункту 10.2. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень. При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим.

Скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 було саме визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року, то суд вважає, що така Постанова може втратити чинність лише в майбутньому з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття спірного акту.

Разом з тим, резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, внаслідок чого вона втрачатиме чинність в загальному порядку, а саме відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 року №32/5.

Згідно підпункту 4.2. вище вказаного Порядку підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є: набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині.

Нормативно-правовий акт, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, не є чинним з дня його виключення з державного реєстру, крім випадків визнання нормативно-правових актів нечинними судом (пункт 16 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру).

Разом з тим, на даний час державна реєстрація Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 не скасована, а картка вище вказаного нормативно-правового акта, що розміщена на офіційному веб-порталі Верховної Ради України «Законодавство України», свідчить, що даний акт є «чинний».

Відтак, на переконання суду, спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, яка залишається чинною по сьогоднішній час.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки встановлені судом обставини справи, які перевірені доказами, повністю спростовують доводи Позивача викладенні у її позовній заяві, суд доходить висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, м. Львів, вул. Валова, 11), за участі третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича (м. Київ, вул. Мала Житомирська, 6/5), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 16.03.2020 року.

Суддя: В.Я. Бондар