Справа № 462/629/20 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/1075/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Фейір Х.О.

з участю: ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Верес В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м.Львова із скаргою на дії державного виконавця.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04 лютого 2020 року матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця передано на розгляд за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова.

В даній скарзі ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 20.12.2012 апеляційного суду Львівської області справа № 22ц-88/12 та закінчення виконавчого провадження ВП № 36443325 без виконання рішення суду; скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №36443325; зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання даного рішення суду; здійснити судовий контроль за виконанням даного рішення суду, зобов`язати суб`єктів оскарження повідомити суд і заявника не пізніше, ніж у десятиденний строк з дня одержання ухвали; винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню посадовими особами суб`єктів оскарження, яка надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи до порушників законодавства.

Обґрунтовуючи скаргу покликався на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області (справ № 22ц - 88/12) стягнуто з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» в користь ОСОБА_1 доплату до середнього заробітку за період з 07.11.2007 по 05.05.2008 в розмірі 13250 грн. 56 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 29.01.2013 Сихівським районним судом м.Львова по даній справі видано виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ. 27.02.2013 державним виконавцем Залізничного ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП №36443325), на тій підставі, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації державного підприємства «Львівські Авіалінії». Дану постанову він оскаржував в судовому порядку. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2013, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.05.2013, відмовлено в задоволенні його скарги на рішення та бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ.

Крім цього, заявник покликався на постанову Верховного Суду від 27.03.2019 р., у якій зазначено, що тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедури ліквідації юридичної особи. Даною постановою скасовано ухвалу апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. 29.05.2019 р. Львівський апеляційний суд виконав вказівки касаційного суду та зазначив в ухвалі: «У цій справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процесі ліквідації.

Також ОСОБА_1 зазначав, що у відповіді від 16.01.2020р. № С-327/1/02 начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) ОСОБА_3 протизаконно продовжує твердити про «ліквідатора», посилається на хибні та протиправні висновки судів щодо «ліквідації боржника», вважає правомірними дії державних виконавців, відмовився вживати заходи для примусового виконання судового рішення. За фактом багаторічного невиконання рішення суду жодних заходів до посадових осіб боржника не вживалося, штрафи не накладалися, не вживаються заходи для встановлення викраденого майна, активів та коштів боржника. За наведеного, просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій - залишено без розгляду.

Роз`яснено заявнику його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення скарги без розгляду.

Дане судове рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт стверджує, що він не пропустив строк звернення до суду оскільки лише з відповіді від 16.01.2020 року №С-327/1/02 Начальника Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_4 він дізнався, що він та його підлеглі не будуть виконувати рішення від 20.12.2012 року апеляційного суду Львівської області та виданого виконавчого листа по справі №2-34/11, який був зданий до виконання в Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 , представника Вільної профспілки інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії» Вереса В.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Макухіної І.В. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Залишаючи без розгляду скаргу про визнання неправомірними дій суд першої інстанції виходив з того, що усі вимоги скаржника стосуються виконавчого провадження № 36443325, яке було закінчене 27.02.2013 року. Однак, за відсутності заяви (клопотання) про поновлення пропущеного процесуального строку, необхідно застосувати наслідки пропущення процесуальних строків, передбачені ст.126 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 03.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою.

В обґрунтування скарги зазначав, що 20.12.2012 року рішенням апеляційного суду Львівської області (справ № 22ц - 88/12) стягнуто з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» в користь ОСОБА_1 доплату до середнього заробітку за період з 07.11.2007 по 05.05.2008 в розмірі 13250 грн. 56 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили та 29.01.2013 року видано виконавчий лист, який передано на виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ. На даний час рішення суду не виконано.

27.02.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №36443325 без виконання рішення суду.

В обґрунтування постанови державний виконавець прописав, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації Державного підприємства «Львівські авіалінії» (Наказ № 496 від 03.11.2011 року), оскільки останній є його учасником. Державне підприємство «Львівські авіалінії» т з 14 листопада 2011 року перебуває у стані припинення юридичної особи шляхом ліквації про що відображено у Витязі з ЄДРПОУ. Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18 листопада 2011 року. Ліквідатором ДАП «Львівські авіалінії» призначено ОСОБА_5 .

Дану постанову він оскаржував в судовому порядку. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2013, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.05.2013, відмовлено в задоволенні його скарги на рішення та бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ.

Також ОСОБА_1 зазначав, що у відповіді від 16.01.2020р. № С-327/1/02 начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) ОСОБА_3 протизаконно продовжує твердити про «ліквідатора», посилається на хибні та протиправні висновки судів щодо «ліквідації боржника», вважає правомірними дії державних виконавців, відмовився вживати заходи для примусового виконання судового рішення. За фактом багаторічного невиконання рішення суду жодних заходів до посадових осіб боржника не вживалося, штрафи не накладалися, не вживаються заходи для встановлення викраденого майна, активів та коштів боржника. За наведеного, просив скаргу задовольнити.

Судом не дано належної оцінки тому факту, що 31.01.2020 року ОСОБА_1 отримав лист від 16.01.2020 року № С-327/1/02 на своє звернення від 29.11.2019 року із яким не погодився. 03.02.2020 року, тобто через 3 дні звернувся у Залізничний районний суд м.Львова із скаргою на неправомірні дії Начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) ОСОБА_4 та його підлеглих з приводу невиконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.12.2012 року.

Згідно з ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст.447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися в суд із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п.а ч.1 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення її права або свободи.

Частиною другою вказаної статті визначено, що пропущений з поважних причин строк подання скарги може бути поновлений судом.

Із змісту оскаржуваної ухвали (справа слухалася у відсутності учасників справи) вбачається, що судом не взято до уваги Лист-відповідь від 16.01.2020 року № С-327/1/02 Начальника Західного міжрегіонального управління МЮ (Львів) ( а.с. 9-11), який і став підставою для оскарження дій Начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Ю.В., не надано йому правової оцінки.

Крім цього, суд допустив порушення процесуального права, яке є підставою скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду.

Статтею 448 ЦПК передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Однак в порушення зазначених норм процесуального закону, за відсутності доказів про те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, суд першої інстанції залишив скаргу без розгляду.

Висновок суду про те, що усі вимоги скарги стосуються виконавчого провадження №36443325, яке було закінчене 27.02.2013 року, однак клопотання про поновлення строку відсутнє є помилковим, оскільки скарга крім іншого, містить вимоги щодо визнання неправомірними дій Начальника Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Добоша Ю.Р. з приводу надання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 16.01.2020 року №С-327/1/02, яку він отримав 31.01.2020 року.

Крім цього, судом не враховано, що порушення прав позивача є триваючим, оскільки протягом багатьох років він домагається виконання судового рішення, яке набрало законної сили, однак таке на сьогоднішній день залишається не виконаним. Судом не з`ясовано причин пропуску строку звернення до суду із скаргою та чи вважає скаржник пропущеним строк. Ухвала суду носить категоричний характер - відсутнє клопотання про поновлення строку.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 40, ECHR 2002-III, «Ясійньєне проти Литви» (Jasiuniene v. Lithuania), заява № 41510/98, п. 45, від 6 березня 2003 року, та «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява № 18966/02, пункти 53-55, від 29 червня 2004 року).

У п.70,71 Рішення ЄСПЛ «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

ЄСПЛ в п.40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній з сторін.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст.379 ЦПК підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1,4, 383, 384, 389 апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 06 лютого 2020 року скасувати, а справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 24 вересня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.