Єдиний унікальний номер 226/3583/19
Номер провадження 22-ц/804/1573/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Кішкіної І.В., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвокат Шикало В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 в режимі відеконференції через Димитрівський міський суд Донецької області цивільну справу № 226/3583/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, треті особи: Управління Державної казначейської служби України у місті Мирнограді Донецької області, Донецьке управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, про відшкодування шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року (суддя першої інстанції Коваленко Т.О.),-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, який обґрунтований тим, що з початку листопада 2018 року відносно нього старшим оперуповноваженим Донецького управління ДВБ Національної поліції України ОСОБА_2 почали проводитись оперативно-розшукові заходи, щодо притягнення його до відповідальності за ознаками адміністративного правопорушення передбаченого ст. 172-6 КУпАП. З цього приводу позивач став нервувати та переживати, оскільки не відчував своєї провини у порушенні закону, але ці обставини стали відомі його колишнім колегам, що призвело до істотних порушень у його житті і до нього приклеївся ярлик «корупціонер», від нього відвернулись всі його друзі, ця інформація зашкодила його авторитетові. Його душевні страждання посилились коли 22 січня 2019 року оперуповноважений управління ДВБ Національної поліції ОСОБА_3 викликав його до себе у відділення та почав опитувати на предмет притягнення до адміністративної відповідальності. Розуміючи, що його намагаються незаконно притягнути до адміністративної відповідальності зі звинуваченням у корупційному діянні, він відмовився давати покази з цього приводу, скориставшись своїм конституційним правом передбаченим ст. 63 Конституції України. 26 лютого 2019 року в порушення вимог адміністративного законодавства України, грубо порушуючи його права, свободу та законні інтереси, поліцейський Департаменту внутрішньої безпеки Донецького управління ГУ НП в Донецькій області ОСОБА_2 склав відносно нього протокол № -6 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією та в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області намагався ознайомити позивача з зазначеним протоколом. Не зважаючи на клопотання позивача про те, що він має право на захист і бажає мати захисника, не звертаючи увагу на його законне клопотання, ОСОБА_2 в адміністративному протоколі, сфальсифікувавши фактичні обставини, вказав, що він відмовився від підпису протоколу, про що зробив запис у протоколі. Після цього 26 лютого 2019 року матеріали адміністративної справи та протокол № -6 були спрямовані до Димитровського міського суду Донецької області для розгляду по суті. 27 березня 2019 року Димитровський міський суд Донецької області прийняв до розгляду адміністративну справу стосовно позивача за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Димитровським міським судом Донецької області 11 квітня 2019 року була винесена постанова про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні позивача за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення, яка набула законної сили 23 квітня 2019 року. Таким чином, в період з листопада 2018 року по 23 квітня 2019 року позивач знаходився в стані негативного впливу обставин від яких морально страждав і йому було заподіяно моральну шкоду. У зв`язку з неможливістю через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності за ознаками корупційного діяння влаштуватись на роботу з листопада 2018 року по квітень 2019 року, позивач просить стягнути на його користь грошову компенсацію завданої моральної шкоди, розмір якої він обрахував виходячи з розміру мінімальної зарплати за місяць, яка була передбачена на той момент у державі, у сумі 24 138 грн. 00 коп.

Крім того, посилався на те, що при захисті своїх прав він скористався правом на правову допомогу. Згідно квитанції № 4/04 від 15 листопада 2019 року він оплатив за правову допомогу адвокатові Шикало В.М. 4 000 грн. за виконану роботу. Разом з цим, до позову доданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, вартість яких складається з процесуальних витрат за актом виконаних робіт адвоката у сумі 4 000 грн. та вартості витрат пов`язаних з розглядом позову у суді, де планується заслухати позов орієнтовно за 4 судових засідання, де вартість роботи адвоката буде коштувати 3 872 грн., з розрахунку 50% вартості години роботи адвоката від мінімального прожиткового мінімуму встановленого Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік», яка дорівнює 968 грн.

Просив суд стягнути на його користь з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у загальному розмірі 32 010 грн. 00 коп.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 грн., у загальному розмірі 7 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року в частині часткового задоволення його вимог про стягнення у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував глибину його моральних страждань, тривалість впливу негативних наслідків, істотності змін у його житті, що призвело до дуже заниженої оцінки суми моральної компенсації. Висновки суду суперечать положенням діючого законодавства. Загальною нормою, яка регулює відшкодування шкоди є ст. 1176 ЦК України і за таких обставин за аналогією закону мають застосуватися положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та наказ № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131, яким визначено, що розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати», таким чином виплата моральної компенсації за незаконне притягнення до кримінальної, адміністративної відповідальності визначалась у сумі мінімальної заробітної плати, яка діяла на час порушення прав позивача. За розрахунком позивача загальна сума відшкодування склала 24 138 грн.

Поза увагою суду залишились доводи позивача, що він рахує початок притягнення його до адміністративної відповідальності с початку листопада 2018 року і саме з цього часу йому було завдано істотних незручностей від яких настали значні зміни у його житті, було змінено докорінно спосіб його життя, він переніс суттєві психічні страждання, сором та приниження, що мало тривалий характер до 23 квітня 2020 року, до набрання законної сили постановою суду про закриття адміністративної справи з реабілітуючих його підстав. Вказаним доводам у оскаржуваному рішення суд не надав аргументованої оцінки. Разом з тим судом взято до уваги лише дії співробітників департаменту внутрішньої безпеки Донецького управління, які здійснювалися в період з 22 січня 2019 року до 23 квітня 2019 року, тобто тільки за три місяці. Таким чином, на думку заявника, суд першої інстанції не врахував досить тривалий термін знаходження позивача під впливом негативних підстав, внаслідок чого не застосував належну суму відшкодування моральної шкоди з розрахунку за кожен місяць перенесених моральних страждань позивача у вигляді мінімальної заробітної плати, як суму належну до сплати за кожний місяць.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача щодо збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому у наданому відзиві відповідачем зазначено що ОСОБА_1 безпідставно визначив ГУ ДКСУ в Донецькій області відповідачем у справі, оскільки ГУ ДКСУ в Донецькій області не вчиняло дій, що мали наслідком порушення прав позивача та не має прав доступу щодо вчинення дій відносно коштів єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у спосіб визначений судом.

Третьою особою Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України на апеляційну скаргу позивача надано письмовий відзив, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, при цьому посилається на те, що вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідач Головне Управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не погоджуючись з рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не є суб`єктом владних повноважень, який наділений правами та обов`язками щодо представництва держави у правовідносинах з позивачем та державним бюджетом. Головне управління не обслуговує та ніколи не обслуговувало безпосередньо єдиний казначейський рахунок Державного бюджету України, не є розпорядником цього рахунку та не має доступу щодо вчинення дій відносно коштів на вказаному рахунку у спосіб визначений законом. Скаржник посилається на те, що у справах з відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, належним відповідачем поряд з іншими органами державної влади, що завдали шкоди конституційним правам особи, має бути залучена Державна казначейська служба України (м. Київ). Визначивши неіснуючий спосіб виконання рішення суду шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, розглянувши справу за відсутності належного відповідача, суд вийшов за межі наданих процесуальним законодавством повноважень та з порушенням норм матеріального права ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Таким чином, позивач безпідставно визначив ГУ ДКСУ в Донецькій області відповідачем у справі. Позивач в позовній заяві жодним чином не довів та не обґрунтував, яку саме шкоду йому було заподіяно ГУ ДКСУ в Донецькій області. На думку апелянта відповідачем у даній справі повинен бути державний орган (посадова особа державного органу), який безпосередньо своїми протиправними діями заподіяв шкоду позивачу. ГУ ДКСУ в Донецькій області не наділено повноваженнями здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету за відповідною бюджетною програмою, оскільки вказані повноваження належать виключно Державній казначейській службі України.

Виключаючи необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 1176 ЦК України, суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку помилково застосувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який регламентує реалізацію саме приписів ст. 1176 ЦК України, виключивши при цьому необхідність застосування до спірних правовідносин положення ст. 1176 ЦК України. Окрім того, суд застосував положення ст. 1174 ЦК України, за відсутності будь-якого рішення щодо незаконності дій посадової або службової особи органу державної влади.

Дійшовши висновку, що факт наявності моральної шкоди позивачем є доведеним, суд першої інстанції визнав достатнім лише сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення задля відшкодування шкоди, відхиливши інші посилання позивача на обставини щодо відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди скаржник зауважує, що за таких обставин судом порушено вимоги щодо всебічної, повної та об`єктивної оцінки доказів, у тому числі у їх сукупності, на підставі яких має бути ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Позивачем ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача надано відзив, в якому позивач посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги на невідповідність їх чинному законодавству та обставинам справи просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення. Щодо неналежності відповідача вважає доводи скарги хибними, оскільки саме держава в особі відповідного органу, Державного казначейства України, є належним відповідачем у справі

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шикало В.М. підтримали доводи своєї апеляційної скарги, апеляційну скаргу відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не визнали, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, представники третьої особи Управління Державної казначейської служби в Україні у місті Мирнограді Донецької області та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 23 вересня 2020 відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, треті особи - Управління державної казначейської служби України у місті Мирнограді та Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України отримали 08 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 71 - 73).

Про причини неявки у судове засідання 23 вересня 2020 року учасники справи апеляційний суд не повідомили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, третіх осіб - Управління державної казначейської служби України у місті Мирнограді та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області не підлягають задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки не було встановлено даних про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. 1174 ЦК України у відповідності до якої шкода, завдана фізичній особі незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Враховуючи положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено відшкодування шкоди у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходив з загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення та визначив у відшкодування моральної шкоди до стягнення 3000 грн. Враховуючи, що витрати позивача на правову допомогу у цій справі склали 4000 грн., представник відповідача будь-яких клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу не заявив, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у вказаному розмірі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд в погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 413 о/с від 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» (а.с. 11 т. 1).

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 11 квітня 2019 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Цією постановою, зокрема, було встановлено, що стосовно ОСОБА_1 складений адміністративний протокол згідно якого, ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області та наказом № 413 о/с від 31 серпня 2017 його було звільнено зі служби в поліції. Частиною 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функції держави або місцевого самоврядування, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженою на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, шляхом її заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК до 1 квітня. Але, ОСОБА_1 лише 06 квітня 2018 о 12 год. 12 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , несвоєчасно, без поважних причин, подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію суб`єкта декларування, який припинив діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік, чим порушив вимоги фінансового контролю та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Підставою для закриття провадження в адміністративному матеріалі стало порушення вимог ч. 2 ст. 254, статей 256, 268 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Постанова суду набрала чинність 23 квітня 2019 року (а.с.21-25 т. 1).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності, суть якого відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що закриття справи про адміністративне провадження через відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, внаслідок чого йому було спричинено душевні страждання. У цьому випадку застосовуються визначені ст. 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини особи, що завдала шкоду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У цій справі суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, правильно встановив підстави, розмір та порядок відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення його вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі №242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. Під час апеляційного перегляду справи неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, позивач у відповідності до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору, пов`язані з поданням позивачем апеляційної скарги слід віднести на користь держави, витрати відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області пов`язані з поданням апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: В.В. Папоян

І.В. Кішкіна