Справа №478/1982/19
Провадження № 22ц/812/1373/20 Головуючий у 1-ї інстанції Сябренко І.П.
Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Коломієць В.В.,

із секретарем: Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника Тімофєєвої О.А.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника Амельчишина О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Сябренко І.П. в залі суду в смт Казанка Миколаївської області об 11 годині 26 хвилині, із складенням його повного тексту 30 червня 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

треті особи Служба у справах дітей

Казанківської районної державної адміністрації

Миколаївської області

(далі Служба у справах дітей),

Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(далі Казанківський РВДРАЦС),

про виключення запису про батька із актового запису про народження дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

3 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про виключення відомостей про нього як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису про народження дитини, та просив зобов`язати органи РАЦС внести відповідні зміни до актового запису.

В обґрунтування позову зазначав, що сторони 8 серпня 2014 року зареєстрували шлюб, коли відповідачка була вагітною, і тому після народження ОСОБА_4 , мати зареєструвала дитину самостійно, вказавши відомості про них як батьків дитини.

Приблизно через два роки колишня дружина йому несподівано повідомила, що він не є біологічним батьком дитини, про що він і сам здогадувався раніше.

Зазначав, що дитина має право знати свого біологічного батька і отримувати від нього матеріальну і моральну підтримку, а не утримуватися за рахунок аліментів, які відповідачка непорядно стягнула з нього.

У відзиву на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач на момент укладення шлюбу та народження дитини був добре обізнаний про те, що він не є біологічним батьком сина ОСОБА_4 , але просив зареєструвати його в якості батька дитини для уникнення мобілізації в зону АТО.

У запереченнях на відзив позивач зазначив, що познайомився з відповідачкою у гостях 7 січня 2011 року, та став з нею знаходитися у близьких стосунках з 2013 року. У лютому 2014 року відповідачка один раз приїздила до нього, та залишалася на ніч, але він не знав, що вона одночасно проживає з іншим чоловіком, і тому вважав, що батьком спільної дитини є він. Одночасно не заперечував, що після народження ОСОБА_4 йому була надана відстрочка від проходження строкової військової служби, але він не ухилявся від служби, і з 28 травня 2018 року по 11 листопада 2019 року проходив службу у Державній Прикордонній службі України.

8 січня 2020 року позивачем подано письмове клопотання про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи на предмет визначення біологічного походження дитини від нього як батька.

У підготовчому судовому засіданні позивач та його представник просили відмовити у задоволенні клопотання про призначення експертизи як передчасно ними заявленого.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 відмовлено з зазначених вище підстав.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що позивачем не доведено, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її біологічним батьком, внаслідок чого права оспорювати своє батьківство не має.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішенням суду порушені його права та права дитини, до якої він не має відношення.

На його думку, дитина буде носити прізвище та по батькові чужої людини, якою є для нього позивач, так як мати дитини та її біологічний батько придумали страшну шахрайську історію для стягнення з нього аліментів.

Тому суд не врахував показання самої відповідачки, яка підтвердила, що позивач не є біологічним батьком її сина.

Зазначав, що у справі не доведено, що він був обізнаний на час реєстрації дитини, що не є її батьком, а дізнався лише приблизно через два роки, після народження ОСОБА_4 .

Просив скасувати рішення суду і постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Такі ж висновки надані ЄСПЛ у справі «Йевремович против Сербии», де судом під час розгляду скарги про встановлення батьківства застосовано положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначено, що суди при вирішенні цієї категорії спорів мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством України також визначено про необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, та інших осіб, так як задоволення позову про оспорювання батьківства призведе до скасування відповідних зобов`язань батьків перед дитиною.

Так, за загальними положеннями Сімейного Кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (згідно із частиною п`ятою статті 136 СК України).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Відтак, в судовому порядку оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (абзаци другий та третій пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року).

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України в ході судового розгляду для вирішення справи перевірці підлягають інші обставини: чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

По справі встановлено, що на підставі актового запису №32 сторони зареєстрували шлюб 8 серпня 2014 року, внаслідок чого відповідачка змінила дівоче прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_2 (а.с.130).

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видано на підставі актового запису про народження №105 від 3 грудня 2014 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Казанка Миколаївської області. Батьком дитини у відповідності до положень частини 1 статті 122 СК України записаний позивач ОСОБА_1 (а.с.7).

За довідкою медичної установи (а.с.114) ОСОБА_7 перебувала на обліку по вагітності у лікаря з 5 травня по ІНФОРМАЦІЯ_2 та народила хлопчика на 40 тижні вагітності.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2018 року шлюб, укладений 8 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 22 червня 2018 року, і з його змісту вбачається, що шлюбні відносини між подружжям припинилися з липня 2017 року ( а.с.6).

Разом з тим, після спливу більш ніж двох років з моменту розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду з позовом про виключення з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомостей про нього як про батька дитини, обґрунтовуючи його тим, що він не є біологічним батьком дитини, проте на момент реєстрації дитини не був обізнаний у протилежному, про що відповідачка йому повідомила після народження дитини, приблизно через два роки (а.с.3, 23, 35, 89, 92, 235), а тому, на час вагітності та народження дитини колишня дружина ввела його в оману, маючи на меті у подальшому стягнення з нього аліментів на утримання сина.

За загальним правилом цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відтак, за матеріалами справи відповідачка ОСОБА_2 визнала ту обставину, що позивач ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.60), а тому відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню у судовому процесі.

Визнання відповідачкою обставини відсутності кровного споріднення між дитиною та особою, яка записана батьком дитини на підставі частини 1 статті 122 СК України, само по собі без оцінки доказів у їх сукупності не є підставою для задоволення позову з підстав, передбачених частиною 5 статті 136 СК України.

Отже, за приписами частини п`ятої статті 136 СК України, в ході судового розгляду підлягають перевірці обставини чи позивач ОСОБА_1 , як особа, яка оспорює батьківство, знав в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Слід зазначити, що реєстрація батьківства щодо дитини, яка народжена, але не зачата у шлюбі, не містить у нормах закону заборони щодо реєстрації батьком дитини особи, яка знає, що не є біологічним батьком дитини, але знаходиться у шлюбі з матір`ю.

Таким чином, сама по собі реєстрація дитини, яка народжена, але не зачата у шлюбі, не є беззаперечним і достатнім доказом, що позивач на момент реєстрації себе батьком безспірно не знав про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною.

Тому суд першої інстанції, вірно визначивши межі розгляду справи, дійшов правильного висновку, що відповідачкою надано достовірні і належні докази, у їх сукупності, щодо обізнаності позивача стосовно того, що він не є батьком дитини на момент її народження та реєстрації, а позивачем встановлені та досліджені по справі обставини щодо його обізнаності не спростовані.

Відтак, у судовому засіданні сторони стверджували, що познайомилися ще у січні 2011 року, пізніше почали зустрічатися, але у 2013 році розійшлися. Зі слів позивача він зустрічався з відповідачкою на протязі січня-березня 2013 року, а потім вони посварилися та розійшлися. У подальшому спілкувалися по телефону наприкінці березня 2014 року, потім позивач поїхав на заробітки, і лише після його повернення сторони стали проживати разом. Такі ж пояснення підтвердили свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ..

З такими показаннями узгоджуються і показання свідка ОСОБА_10 в частині того, що сторони розійшлися у 2013 році.

Відповідачка ОСОБА_2 , допитана судом у якості свідка зазначила, що за час знаходження з позивачем в інтимних стосунках у період приблизно 2011-2012р.р., початок 2013 року, вона не вагітніла, про що мала розмову з позивачем. Але у той період, коли вони розійшлися, і вона стала проживати з іншим чоловіком, позивач 14 лютого 2014 року дзвонив її батьку, та той повідомив, що вона проживає з іншим. Ці показання підтвердив свідок ОСОБА_11 , який є батьком відповідачки, та був допитаний судом.

За показаннями свідка ОСОБА_8 , яка є дружиною двоюрідного брата позивача, приблизно в кінці лютого- на початку березня 2014 року зі слів відповідачки їй стало відомо, що остання вагітна від іншої особи.

Окрім цього, відповідачка в якості свідка показала, що в кінці лютого 2014 року, коли вона приїздила до ОСОБА_1 в гості на його роботу, і ночувала з ним, то вже тоді підозрювала, що вагітна від іншого чоловіка. Про цю вагітність від іншого чоловіка повідомила позивача телефоном наприкінці березня 2014 року, внаслідок чого він припинив зв`язок. Потім він працював на заробітках в Росії, його почав розшукувати військкомат, і він внаслідок почуттів до неї запропонував їй одружитися, що вони зробили швидко та зареєстрували його в якості батька дитини.

За показаннями відповідачки ОСОБА_2 , які підтверджені показаннями свідка ОСОБА_9 , та не спростовуються позивачем, останнім, у зв`язку з народженням дитини, отримана відстрочка від мобілізації у 2014 році, строком на три роки.

Показання відповідачки ОСОБА_2 підтверджені у судових засіданнях показаннями свідка ОСОБА_12 , яка є її матерію, свідка ОСОБА_13 , який є чоловіком матері відповідачки.

Крім того свідок ОСОБА_12 додатково пояснила, що позивач за деякий час перед реєстрацією шлюбу, поясняв їй, що має намір проживати з її дочкою незважаючи на той факт, що вона вагітна від іншого чоловіка.

Також судом досліджена довідка, видана Казанським селищним головою на підставі акту, який підписано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які також допитані судом в якості свідків.

За змістом цієї довідки та показань вищенаведених свідків вбачається, що з лютого по квітень 2014 року відповідачка постійно мешкала з іншим чоловіком у АДРЕСА_1 (а.с.80-82).

Судом досліджено і показання свідків ОСОБА_16 , який є батьком позивача, та ОСОБА_10 , який є співмешканцем матері позивача, які суду пояснили, що їм на час народження дитини не було відомо, що позивач не є батьком. Усі інші пояснення ними надані зі слів інших осіб.

Відтак, дослідивши усі докази у сукупності, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з лютого по квітень 2014 року проживала з іншим, ніж позивач, чоловіком, а з червня 2014 року, після повернення позивача із заробітків з Росії стала проживати із ОСОБА_1 разом, вже будучи вагітною на 4-му місяці, уклала з ним 8 серпня 2014 року шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4 , батьком якого зазначили позивача. Після чого позивач отримав відстрочку від воєнної служби в період мобілізації.

За такого, суд першої інстанції вважав, що за встановленими ним обставинами позивач не міг не знати, що він не є біологічним батьком дитини.

Такі висновки, зроблені судом першої інстанції колегія суддів вважає вірними, з огляду на те, що народила відповідачка дитину на 40 тижні вагітності, і за такого, на час зачаття не мала близьких стосунків з позивачем, про що йому було достеменно відомо.

Крім цього за поясненнями сторін та усіх свідків слідує, що відповідачка до квітня 2014 року мала постійні стосунки з іншим чоловіком, але коли з ним сварилася, то наприкінці лютого 2014 року приїздила в гості до позивача, а у в кінці березня 2014 року йому телефонувала. Факт телефонної розмови щодо вагітності, з її несподіваним перериванням за ініціативою позивача, наприкінці березня 2014 року обидві сторони підтверджують, але позивач заперечує повідомлення відповідачки про її вагітність від іншого чоловіка. Напроти, відповідачка, яка надала показання в якості свідка в послідовній та переконливій формі підтвердила таке повідомлення, після якого вважала їх відносини припиненими, про що свідчить і її постановка на облік по вагітності як одинокої матері, виїзд позивача на заробітки, та відсутність спільного проживання до червня 2014 року.

Деяким чином підтверджують таку обізнаність позивача і його письмові пояснення у заяві до суду про виклик та допит свідків (а.с.35), де він зазначає, що на час зачаття дитини з відповідачкою він не мешкав, так як вона проживала у своїх батьків.

Також уся подальша поведінка позивача свідчить про те, що звертаючись до суду, він не може чітко визначитися з моментом коли йому стало або могло бути відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини.

Так, у всіх заявах до суду він пише про момент, який вимірює строком приблизно до двох років, після народження дитини, що є кінцем 2016 року. Частина свідків, які є його родичами, чи членами родини показують про початок 2017 року, до розірвання шлюбу, а інші щодо 2018 року.

При цьому саме звернення та дата звернення до суду обґрунтовується не самим фактом відсутності кровної спорідненості з дитиною, а наявністю судового рішення про стягнення аліментів на дитину, та можливе проживання відповідачки з дитиною з іншими чоловіком.

За показаннями відповідачки ОСОБА_2 , вона не мала наміру стягувати з позивача аліменти, оскільки він не є біологічним батьком дитини, а намагалася оформитися в соціальній службі як одинока матір, але її направили до суду для вирішення питання про стягнення аліментів, у зв`язку з перебування та народженням дитини у шлюбі, що і обурило позивача.

Отже, у справі про оспорювання батьківства відповідачка повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати, і за висновком суду першої інстанції, які колегія суддів вважає вірними, такі обставини відповідачкою ОСОБА_2 доведені.

Разом з тим, на позивача відповідно до норм статті 12 ЦПК України покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог і заперечень, не обмежуючись лише доведенням факту відсутності кровного споріднення.

Такими обставинами у цій справі є відсутність стосунків між позивачем і відповідачем на початок - середину лютого 2014 року, тобто до народження сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якими, якщо вони мали б місце, то позивач міг би обґрунтовувати свої вимоги і які за своїм характером, тривалістю могли бути підставою для утвердження у останнього впевненості, що він міг бути біологічним батьком дитини, за наявністю факту постійного проживання відповідачки з іншим чоловіком.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували його доводи про наявність між ним та ОСОБА_2 стосунків протягом початку-середини 2014 року, не спростовано ним його обізнаність про наявність таких стосунків у відповідачки з іншим чоловіком, її повідомлення про вагітність від іншого, та, навпаки, надані особисті письмові пояснення з приводу окремого проживання відповідачки від нього на час зачаття дитини.

Вищевикладене спростовує доводи позивача про те, що на час реєстрації себе батьком дитини у нього були відсутні будь-які сумніви щодо батьківства і він беззаперечно знав, що є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За наведених обставин, апеляційний суд визнає висновки суду першої інстанції щодо доведеності заперечення відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивач на час його реєстрації у грудні 2014 року батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за обставинами справи не міг не знати, що він не є біологічним батьком дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином з`ясував підстави позову, та у повному обсязі обставини справи та дійшов правильних висновків, які підтверджені належними та допустимим доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України рішення суду, яке ухвалене у відповідності до норм процесуального і матеріального права, та у повній відповідності із встановленими обставинами справи не підлягає скасуванню чи зміні. Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Посилання апелянта на реєстрацію ним іншого шлюбу з іншою жінкою 10 липня 2020 року та народження ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_3 не спростовує висновків суду за розглянутою ним справою та свідчить лише про повторний вступ позивача до шлюбу та народження дитини за схожими обставинами.

Посилання позивача на безпідставне стягнення з нього на користь відповідачки витрат на правову допомогу не відповідає змісту рішення, так як таке питання судом не вирішувалося.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містяться посилання на факти, що були предметом його дослідження та оцінки, зводяться до негативної оцінки дій відповідачки та незгоди із стягненням аліментів з позивача на утримання неповнолітньої дитини, а тому не можуть бути віднесені до порушень, які є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

З підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді Н.О. Шаманська

В.В. Коломієць