ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3471/19

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/993/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про порушення права здійснення спільної часткової власності,

місце ухвалення судового рішення - м. Прилуки,

час проголошення рішення суду - 10 год. 13 хв.

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визнати дії відповідача неправомірними та зобов`язати ОСОБА_2 примусово виселитися з квартири АДРЕСА_1 .

У мотивування заявлених вимог зазначала, що вона з відповідачем ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зокрема, у її приватній власності перебуває 2/3 частини, а у власності відповідача - 1/3 частина. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 31 липня 2009 року був визначений порядок користування спірною квартирою, зокрема, їй в окреме користування була виділена кімната 1-5 площею 12 кв.м, а ОСОБА_4 - кімнату 1-6 площею 12,6 кв.м, всі інші приміщення залишено у спільному користуванні.

Указувала, що у лютому 2019 року вона виявила, що в квартирі протягом останніх трьох років за усною домовленістю з ОСОБА_4 проживає знайомий її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 , договору оренди між ними не укладалось. Враховуючи те, що між співвласниками квартири встановлений порядок користування помешканням, а ОСОБА_2 проживає у всій квартирі та зберігає в ній свої речі, вважає, що останній фактично користується чужим майном, у зв`язку з чим створює їй перешкоди у здійсненні права власності, а саме, права користування та розпорядження спірним майном.

Протокольною ухвалою від 19 листопада 2019 року Прилуцький міськрайонний суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Рішенням від 20 лютого 2020 року Прилуцький міськрайонний суд позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. Виселив ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, при вирішенні питання про прийняття позовної заяви, залишив поза увагою ту обставину, що позивачкою при поданні позову про визнання дій неправомірними та виселення був сплачений судовий збір лише за одну позовну вимогу, у зв`язку чим суд мав би залишити позовну заяву без руху, натомість відкрив провадження у справі.

Відповідач зазначає, що суд, залучивши у ході судового засідання до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , не дотримався приписів ч. 4 ст. 51, ст.ст. 259, 260, 261 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що вся судова кореспонденція надсилалась ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у той час як у наявній у матеріалах справи копії договору позички приміщення зазначена інша адреса останнього - АДРЕСА_3 , за якою жодної повістки чи повідомлення ОСОБА_2 не направлялось.

Указує, що його кімната та кімната позивачки відокремлені одна від одної, мають вхідні двері, які замикаються на замок, тобто, вхід до кімнати ОСОБА_1 неможливий, лише вона має до неї доступ, даним приміщенням ніхто не користується. Натомість, остання в квартирі не проживає, зареєстрована і проживає за іншою адресою, оплату комунальних послуг не здійснює, отже проживання іншої особи в його частині квартири жодним чином не порушує її права власності.

Посилається на ті обставини, що є людиною похилого віку, має інвалідність ІІІ групи, через свій хворобливий стан здоров`я потребує стороннього догляду, і саме ОСОБА_2 здійснював такий догляд, для чого між ними у 2019 році був укладений договір позички житлової кімнати площею 12,6 кв.м.

Наголошує на тому, що вчинення ним чи ОСОБА_2 будь-яких перешкод ОСОБА_1 у володінні, користуванні та розпорядженні належній їй на праві власності 2/3 частинами квартири ні позивачкою, ні письмовими доказами не доведено. Районний суд, всупереч вимогам ст. 13 ЦПК України, розглянув позов лише стосовно однієї позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що маючи у власності 1/3 частину квартири та в окремому користуванні кімнату площею 12.6 кв.м, він мав законне право самостійно розпоряджатися даним приміщенням на свій розсуд.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що стороною позивача у відповідності до процесуальних норм під час підготовчого засідання було заявлено клопотання про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_2 , яке й було задоволено судом.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 приймав участь при розгляді справи по суті, жодних заяв чи клопотань не заявляв, про результат розгляду справи був обізнаний, погодився з ним, оскільки в апеляційному порядку судове рішення не оскаржував. Про примусове виконання рішення суду свідчить акт державного виконавця від 09 липня 2020 року, у зв`язку з чим виконавче провадження у справі закінчено.

Заперечує проти доводів ОСОБА_1 про те, що він має право вселяти будь-кого у виділену йому окрему кімнату, оскільки для того, щоб потрапити до цієї кімнати, необхідно використати приміщення загального користування та службові приміщення, згоди на користування якими вона, як співвласник не давала. Крім того, договір позички, на який посилається скаржник, не може мати переважного права у наданні її згоди на використання приміщень, які перебувають у загальному користуванні співвласників.

Відповідачем ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зокрема позивачка має у власності 2/3 частини квартири, судовим рішенням встановлений порядок користування майном, при цьому частина приміщень квартири перебуває у спільному користуванні сторін. Суд констатував, що ОСОБА_2 фактично користується всією квартирою, оскільки частки співвласників не виділені в натурі, зберігає в ній свої речі, проживає у квартирі без реєстрації або укладення відповідного договору із співвласниками, чим перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності у відповідності до положень ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Також суд зазначив, що наданий відповідачами договір позички приміщення не є належним доказом законного проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, оскільки не містить дати укладення договору, його зміст стосується лише права користування житловим приміщенням площею 12,6 кв.м, а не всієї квартири, в тому числі й приміщень, які перебувають у спільному користуванні співвласників, та укладений лише з одним із співвласників квартири.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках були власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 31 липня 2009 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділено в окреме користування житлову кімнату 1-5 площею 12 кв. м, ОСОБА_4 виділено в окреме користування житлову кімнату 1-6 площею 12,6 кв. м. Всі інші приміщення: кухню, ванну кімнату, санвузол, коридор, тамбур залишено у спільному користуванні сторін. Розділено окремо між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особові рахунки по оплаті комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 (а.с. 24). Рішення суду набрало законної сили 11 серпня 2009 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14 лютого 2020 року ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 11 січня 1997 року на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 - 2/3 частини спірної квартири на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування від 12 жовтня 2011 року та свідоцтва про право власності від 11 січня 1997 року (а.с. 40-41).

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Довідка відділу адміністративних послуг Прилуцької міської ради від 24 жовтня 2019 року свідчить про те, що ОСОБА_4 в реєстрі територіальної громади значиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29). Згідно з копією довідки № 3184 від 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_4 (а.с. 7).

У 2019 році позивачка тричі зверталась до органів поліції із заявами щодо незаконного проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 .

З листів Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 07 березня 2019 року, 15 квітня 2019 року та 16 вересня 2019 року, надісланих на ім`я позивачки, вбачається, що 15 лютого 2019 року ОСОБА_1 , прийшовши до квартири за вищевказаною адресою, виявила, що в ній проживає ОСОБА_2 , який є знайомим її колишнього чоловіка ОСОБА_1 . При опитуванні ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_4 , маючи у власності частку в квартирі, дозволив йому в ній проживати та наглядати за його речами. Договору оренди він з власником не укладав, а лише в усній формі домовився з ОСОБА_4 , що буде сплачувати за комунальні послуги та доглядати за помешканням (а.с. 13-15).

Звернувшись з позовом про порушення здійснення права спільної часткової власності та виселення, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 без її, як співвласника житла, згоди проживає у квартирі, що належить їй та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, чим перешкоджає їй у здійсненні права власності, а саме, права користування та розпорядження належною їй частиною майна.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 356, ч.1 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1 ст. 401 ЦК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, постановляючи рішення, правильно визначив наявність передбачених законом підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_2 , указавши, що він фактично користується чужим майном та зберігає у квартирі свої речі без згоди та укладення відповідного договору із усіма співвласниками житла.

На думку колегії суддів, апеляційна скарга не містить посилань на відповідні правові підстави, які б дозволили зробити висновок про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог. Доводи апеляції про користування ОСОБА_2 спірним житлом на підставі договору позички (сервітуту) є довільним тлумаченням скаржником правових норм, що регулюють питання користування чужим майном, оскільки інформація про встановлення такого сервітуту у матеріалах справи відсутня.

Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Рішенням суду був встановлений порядок користування спірною квартирою, і на час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 мав право користуватися житловою кімнатою площею 12,6 кв.м, а ОСОБА_1 - кімнатою площею 12 кв.м, всі інші приміщення (кухня, ванна кімната, санвузол, коридор, тамбур) залишено у спільному користуванні.

З наведеного вбачається, що частину приміщень власники використовують спільно. Отже, твердження відповідача про те, що вселений ОСОБА_2 користується лише виділеною йому рішенням суду кімнатою, не відповідають обставинам справи, оскільки є очевидним неможливість проживання особи у одній з кімнат квартири без використання інших допоміжних побутових приміщень (кухня, коридор, тощо), право користування якими має й позивачка, яка проти їх використання іншою, ніж співвласник особою, заперечує.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає правильним висновок суду про необхідність виселення ОСОБА_2 з усієї квартири, зважаючи на те, що обома співвласниками не досягнуто згоди щодо вселення ОСОБА_2 до квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Крім цього, з наданої позивачкою до відзиву на апеляційну скаргу копії акту державного виконавця від 09 липня 2020 року вбачається, що заступником начальника відділу Прилуцького МРВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у присутності стягувачки ОСОБА_1 , боржника ОСОБА_2 та працівників поліції були проведені заходи з примусового виконання виконавчого документа № 2/742/101/20, виданого 23 квітня 2020 року Прилуцьким міськрайонним судом про виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у ході яких боржник забрав свої речі, які йому належать, та був повідомлений щодо заборони проживати за указаною адресою (а.с. 79). Актом зафіксоване повне фактичне виконання рішення суду, у зв`язку з чим 10 липня 2020 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с. 80 зворот).

Отже на час розгляду справи апеляційним судом рішення Прилуцького міськрайонного суду від 20 лютого 2020 року фактично виконано, відповідачем ОСОБА_2 наведене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось, отже фактично він з ним погодився.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення твердження скаржника про недотримання районним судом норм процесуального права.

Порядок залучення до участі у справі співвідповідача врегульований приписами ст. 51 ЦПК України. Зокрема, частиною 1 визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Ухвалою від 18 жовтня 2019 року Прилуцький міськрайонний відкрив провадження у даній цивільній справі (а.с. 18). Підготовче засідання було призначено на 19 листопада 2019 року з викликом учасників справи.

У ході підготовчого засідання позивачка заявила клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , яке, з урахуванням думки учасників справи, протокольною ухвалою суду було задоволено (а.с. 25). Оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачено необхідності вчинення указаної процесуальної дії саме ухвалою суду, винесеною в нарадчій кімнаті, суд першої інстанції залучив до участі у справі співвідповідача з дотриманням приписів ст. 51 ЦПК України.

Твердження скаржника про направлення ОСОБА_2 судової кореспонденції за невірною адресою відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що відповідно до протоколу судового засідання від 20 лютого 2020 року відповідач приймав участь у розгляді справи та був присутній під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення, копію якої отримав під розписку (а.с. 44-45), отже його процесуальні права, як сторони у справі, у ході розгляду справи судом першої інстанції порушені не були.

Не беруться до уваги колегії суддів і доводи апеляційної скарги про залишення районним судом поза увагою сплату позивачкою при зверненні з позовом судового збору у неповному обсязі, у зв`язку з чим суд мав би залишити позовну заяву без руху, оскільки наведена обставина не призвела до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Головуюча: Судді: