Ухвала

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 522/20280/17

провадження № 61-13831ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту в частині, визнання недійсним рішення про нарахування штрафу за невиконання умов договору споживчого кредиту, стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») про визнання недійсним договору споживчого кредиту в частині, визнання недійсним рішення про нарахування штрафу за невиконання умов договору споживчого кредиту, стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що 29 серпня 2016 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 укладений договір споживчого кредиту (кредитний договір), відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 244 890 грн на купівлю транспортного засобу для особистих потреб.

29 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та Страховою компанію «Уніка» укладений договір добровільного страхування транспортного засобу, відповідно до умов якого остання зобов`язалась виплатити страхове відшкодування протягом 10 робочих днів з дня прийняття страховиком рішення про відшкодування, яке приймається протягом 10 робочих днів з дня надходження всіх необхідних документів.

21 березня 2017 року стався страховий випадок (дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) із застрахованим автомобілем), про що Страхова компанія «Уніка» була повідомлена відповідно до умов договору страхування. Проте, у зв`язку з бездіяльністю працівників Департаменту врегулювання збитків стразової компанії процес виплати страхового відшкодування розтягнувся на 2,5 місяці, протягом яких позивач не мала можливості користуватись автомобілем.

Вважаючи таке ставлення Страхової компанії «Уніка» неприпустимим, ОСОБА_1 уклала новий договір страхування транспортного засобу з Страховою компанією «Країна». Проте, наслідком її вільного вибору страхової компанії став штраф в сумі 16 761,60 грн, нарахований банком в зв`язку з тим, що позивач не застрахувала транспортний засіб в погодженій (рекомендованій) банком страховій компанії.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним положення пункту 3.3.5. кредитного договору від 29 серпня

2016 року в частині страхування предмета застави в Страховій компанії «Уніка», рекомендованій ПАТ «Креді Агріколь Банк»; визнати недійсним рішення ПАТ «Креді Агріколь Банк» щодо нарахування штрафу

ОСОБА_1 в сумі 16 761,60 грн за порушення умов пункту 3.3.5. кредитного договору від 29 серпня 2016 року; стягнути з ПАТ «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого штрафу

в розмірі 16 761,60 грн за порушення умов пункту 3.3.5. кредитного договору від 29 серпня 2016 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 листопада

2018 року (у складі судді Бойчука А. Ю.) у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року (у складі колегії суддів: Князюка О. В., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.) рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2018 року залишено без змін.

14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду

від 31 липня 2020 року, в якій скаржник просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктами 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій даній справі є визнання недійсним договору споживчого кредиту в частині, визнання недійсним рішення про нарахування штрафу за невиконання умов договору споживчого кредиту.

Також предметом позову у цій даній справі є стягнення суми сплаченого банку штрафу у розмірі 16 761,60 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Як вбачається з резолютивної частини постанови Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року, постанова апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа є малозначною відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Заявник зазначає, що справа підлягає касаційному перегляду на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача.

Однак, зазначені доводи, що справа становить значний суспільний інтерес відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими та такими, що не підтверджують підстави для необхідності відкриття касаційного провадження, оскільки Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну та предмет позову, обставини конкретної справи, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», заява № 47921/08, від 09 жовтня 2018 року).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту в частині, визнання недійсним рішення про нарахування штрафу за невиконання умов договору споживчого кредиту, стягнення суми відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко