Справа № 308/1959/17
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

22 вересня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Бенца К.К.

при секретарі судових засідань Парова І.І.

за участі :

позивача прокурора Романець О.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді справу за позовною заявою Ужгородської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Білавка Ростислава Ігоровича , Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про скасування державної реєстрації прав власності та визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В :

Ужгородська місцева прокуратура звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про скасування державної реєстрації прав власності та визнання недійсним договору дарування.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду клопотання про закриття провадження по справі, обґрунтовуючи вимоги тим, що Ужгородською місцевою прокуратурою жодного посилання та обґрунтування участі в процесі та права подавати позов в інтересах держави не здійснено, а відтак Ужгородська місцева прокуратури є неналежним позивачем. Відповідач зазначає, що прокурор не може вважатися альтернативним субєктом звернення до суду і замінювати належного субєкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього вказує, що на даний час відсутній предмет спору оскільки характеристика предмету спору викладена в доданій позивачем до позовної заяви Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2017 року №80608188, в якій в характеристиці квартири АДРЕСА_1 значиться: квартира з розширенням за рахунок суміжного з квартирою горища загальною площею 155,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м.

Об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 з розширенням за рахунок суміжного з квартирою горища загальною площею 155,6 кв.м. на сьогоднішній день не існує.

Натомість згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 15.06.2017 року №89715972 (додавався дло попереднього клопотання про закриття провадження у справі) в характеристиці квартири АДРЕСА_1 значиться: квартира, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 148,3 кв.м., житловою площею 80,3 кв.м., що є новоствореним майно, введеним в експлуатацію згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради 31.05.2017 року №ЗК891 (ст.ст. 331, 332 ЦК України). Таким чином, підставою для набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 148,3 кв.м. ОСОБА_1 стало ведення в експлуатацію новоствореного майна згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрована Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради 31.05.2017 року №ЗК891.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 34 Закону України від 17 лютого 2011 року N 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності" декларації про початок виконання будівельних робіт є чинною до завершення будівництва. Така декларація вичерпує свою дію після реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації вичерпала свою дію реєстрацією за ОСОБА_1 права власності на таке новостворене майно.

В зв`язку з вищенаведеним просить суд закрити провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 клопотання підтримав та просив суд закрити провадження по справі з підстав викладених у клопотанні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 клопотання підтримав та просив суд закрити поводження по справі з підстав викладених у письмовому клопотані. Зокрема вказав на те, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради було затверджено акт списання багатоквартирних житлових будинків із комунального балансу міста,яким списано будинок за адресою АДРЕСА_2 .

Прокурор Ужгородської місцевої прокуратури в судовому засіданні проти задоволення клопотання відповідача про закриття провадження по справі заперечила з підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема вказала, що підстав для закриття провадження у зв`язку з відсутністю підстав для представництва інтересів держави прокурором немає. Вказала, що прокуратура в силу вимог ст.131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України та ст. 23 ЗУ Про прокуратуру наділена повноваженнями щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави , шляхом усунення порушень у сфері державної реєстрації речових прав та набуває статусу позивача. Єдиним способом захисту інтересів держави у даному випадку є звернення до суду з позовною заявою про скасування відповідного рішення державного реєстратора. Просить відмовити у задоволенні клопотання.

Інші сторони в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін з приводу заявленого клопотання, дослідивши матеріали справи в межах заявленого клопотання, суд приходить до наступного.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимогою процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги. Таким чином, під предметом позову розуміється певно матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог. Він проявляється в матеріально-правовій заінтересованості позивача. Іншими словами, це те матеріальне благо, яке позивач бажає отримати.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

За встановлених обставин, виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим викладені в клопотанні обставини можуть слугувати підставою для залишення позову без розгляду, виходячи з наступного.

Керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про визнання незаконним набуття права власності на частину реконструйованої квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та визнання недійсним договору дарування квартири.

Заявлений позов мотивував тим, що Ужгородською місцевою прокуратурою в ході організації досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0002124 кримінального правопорушення за ч.1 ст. 358 КК України встановлено порушення інтересів держави у сфері регулювання відносин порядку здійснення реєстрації прав власності на обєкти нерухомості та інтересів держави як суспільних інтересів щодо здійснення контролю правильності застосування цивільного законодавства. Реєстрація права власності реконструйованої квартири проведена на підставі поданих документів, серед яких містилась заява мешканців буднку з підробленим підписом власника квартири АДРЕСА_3 та на підставі декларації про готовність обєкта до експлуатації, яка також містила недостовірні відомості. Зазначав, що право власності ОСОБА_2 на приміщення даху багатоевартирного будинку посвідченого як реконструйована квартира є набутим протиправно та всупереч вимог Закону. В позовній заяві виклав доводи щодо наявності підстав для представництва у даній справі , посилаючись на приписи ст. 45 ЦПК України, ст. 23 ЗУ Про прокуратуру, вказав, що звернення прокурора до суду в інтересах держави у даній справі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо порядку та правомірності набуття громадянами власності на обєкти нерухомості , у даному випадку державний орган, який покликаний здійснювати контроль сам допустив порушення, отже прокурор звертається самостійно в інтересах держави .

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт3 частина друга 2 статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з ч. 2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи і особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частинами 3, 4 ст.56ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру»

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у частинах 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до абзацу 1 та 2 частини 3 статті 23Закону України«Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держа-ви в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конститу-ційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами держав-них органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльнос-ті, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтере-си держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтере-сів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до ч. 4 ст.23Закону України«Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

З аналізу ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» суд робить висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

-якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

-у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

В межах провадження у справі №308/1959/17:

1)реконструкція квартири АДРЕСА_1 не може складати змісту інтересу держави для можливості представництва в суді інтересів держави Ужгородською місцевою прокуратурою, оскільки вказаний будинок не відноситься до категорії об`єктів державної чи комунальної власності, про що матеріали справи містять відповідні докази;

2)функції державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна не припиняються з ліквідацією органу чи звільненням з роботи державного реєстратора, а відповідно, твердження прокуратури про відсутність органу, що має право на звернення до суду для відстоювання та захисту інтересів держави є необґрунтованим.

Відповідно до акту списання багатоквартирного будинку з балансу від 28.10.2016 р. будинок АДРЕСА_2 було списано з балансу Департамента міського господарства .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.01.2017 за № 19 було затверджено акт списання багатоквартирних житлових будинків із комунального балансу міста, яким, зокрема, списано будинок за адресою АДРЕСА_2 . ( додаток до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.01.2017 за № 19).

ВС у своїй судовій практиці звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (правову позицію викладено, зокрема у постановах ВС від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 1.11.2018 у справі №910/18770/17, від 5.11.2018 у справі №910/4345/18).

У випадку посилання на невиконання обов`язку захисту інтересів держави в частині порушення її інтересів, прокурор повинен надати відповідні докази. Наприклад, докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст.367Кримінального кодексуУкраїни (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків.

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи , органу або держави без наявності чіткого і законного обґрунтування та підтвердження необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принципи змагальності та рівності сторін при розгляді цивільного спору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що у даній справі немає передбачених законом випадків, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави.

Відтак враховуючи викладене , суд вважає, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави у даній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

На час звернення до суду з позовом діяв ЦПК України в редакції чинній до 15.12.2017 року, який містив аналогічну норму , а саме відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України ( в редакції на час звернення з позовом до суду) - Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку Великої палати ВС по справі за № 912/2385/18 викладений у постанові від 26.05.2020 року - Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересівдержави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статі 131-1 Конституції України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Зважаючи на те, що обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження по справі, суд вважає за необхідне застосувати в даному випадку положення пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, оскільки позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою,яка не має повноважень на ведення справи.

До аналогічного правового висновку дійшов Київський апеляційний суд у справі № 754/14375/18, який викладений у постанові від 14 серпня 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» , ст. 45 ЦПК України в редакції , що діяла до 15.12.2017 року, ст.ст. 56, 257 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження по справі за позовом Ужгородської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Білавка Ростислава Ігоровича , Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про скасування державної реєстрації прав власності та визнання недійсним договору дарування відмовити.

Позовну заяву Ужгородської місцевої прокуратури до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Білавка Ростислава Ігоровича , Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про скасування державної реєстрації прав власності та визнання недійсним договору дарування - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Дата складання повного тексту ухвали 25.09.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца