пр. № 4-с/759/78/20
ун. № 369/2905/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А.О.,

скаржника - ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак Катерини Віталіївни від 20.12.2019 року в частині накладення арешту на рахунок, що призначений для нарахування та виплати заробітної плати, та про визнання протиправними дій державного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак Катерини Віталіївни від 20.12.2019 року в якій просив визнати неправомірними дії щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 20.12.2019 року у виконавчому провадженні № 60689677 в частині накладення арешту на грошові кошти, відкритому в ПАТ КБ "ПриватБанк" (МФО 305299), який призначений для нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 20.02.2020 прийнято скаргу до розгляду та призначено судове засідання.

В судовому засіданні 05.03.2020 року скаржник підтримав вимоги скарги з викладених у ній підстав та просив їх задовольнити.

Державний виконавець та стягувач або їх представники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки невідомі.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, суд ухвалив розглядати скаргу у відсутність державного виконавця.

Вислухавши пояснення скаржника (боржника), дослідивши скаргу та матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року задоволено частково вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації (а.с. 106-107).

Постановою Київського апеляційного суду від 05.09.2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року, залишено без змін (а.с. 185,186-188).

17.09.219 року у справі видано виконавчий лист (а.с. 191, 200-201).

25.10.2019 року стягувачем ОСОБА_3 подано до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області заяву про примусове виконання рішення суду (а.с. 202-204).

27.11.2019 року державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головноготериторіального управління юстиції у Київській області Примак К.В., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 205). Однак, як вбачається з даної постанови в ній не вірно зазначено адресу проживання боржника зазначено: АДРЕСА_1 , тоді як згідно виконавчого листа АДРЕСА_2 .

20.12.2019 р. державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак К.В., винесено постанову про арешт котів боржика в тому числі і накладення арешту на грошові кошти, відкритому в ПАТ КБ "ПриватБанк" (МФО 305299). Як вбачається з даної постанови в ній не вірно зазначено адресу проживання боржника зазначено: АДРЕСА_1 , тоді як згідно виконавчого листа АДРЕСА_2 .(а.с. 208).

Відповідно вказані постанови державним виконавцем були направлені за помилковими адресами ОСОБА_1 (а.с.207, 209, 211), які останній не отримав.

Як вбачається з роздруківки ПАТ КБ "ПриватБанк" (МФО 305299), у ОСОБА_1 , відкрито в даній банківській установі рахунок НОМЕР_1 згідно угоди №SAMDNFF42 від 20.08.2013 р., який призначений для нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 (а.с. 212,213).

Як вбачається з заяви від 22.01.2020 р. адресованої начальнику відділу Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській, ОСОБА_1 , звертався з приводу зняття арешту з рахунку, який знаходиться в ПАТ КБ "ПриватБанк" (МФО 305299) (а.с. 214-217).

Як вбачається з довідки Державної служби Укрїни з надзвичайних ситуацій Державного центру сертифікації ДСНС України з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не манше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.05.2018 р. (виконавче провадження №57712751 - а.с.218).

На звернення від 22.01.2020 р., адресованої начальнику відділу Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській, ОСОБА_1 отримав відповідь, що порушень державним виконавцем Примак К.В. при винесені постанови про арешт майна від 21.01.2019 р. не виявлено (а.с.219).

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до абз. 2 ч. 1, та ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

За правилами ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно частин 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Отже, за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладається на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлює обов`язок державного виконавця сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

В той же час, статтею 43 Конституції України гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 115, частиною 5 статті 97 Кодексу законів про працю, ст. 22, ч.ч. 1, 6 ст. 24, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Таким чином, статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» дійсно визначено, що арешт майна боржника направлений насамперед для забезпечення реального виконання рішення, тобто стягнення сум за виконавчим документом на користь стягувача. В той же час, частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Приписами частини першої статті 2, частини другої статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю».

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності». При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. А стаття 177 ЦК України відносить гроші до об`єктів цивільних прав, тобто до того, стосовно чого виникають цивільні правовідносини, що може бути об`єктом права власності.

Стаття 319 ЦК встановлює правило, відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійснення власником права власності.

Отже, грошима (безготівковими чи готівковими) як об`єктами права власності власник управі розпоряджатися на власний розсуд. Винятки з цього правила встановлено у частині 7 статті 319 ЦК, відповідно до якої діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Одним із таких способів обмеження власника у розпорядженні ним своїми грошовими коштами є арешт цих коштів. Грошові кошти як еквівалент цінності об`єктів матеріального світу, стосовно яких особи вступають у правовідносини, є тим засобом, за допомогою якого суб`єкти правовідносин вимірюють свої вимоги (претензії) до інших суб`єктів таких правовідносин. Навіть держава всі свої майнові вимоги до своїх громадян вимірює грошима у вигляді податків. Ідеться про зобов`язання платника податку перед державою. Тож, набувши статусу такого еквіваленту вимог, гроші є тим, що замінює майже будь-які втрати суб`єктів правовідносин.

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 3,4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Так, рахунок № НОМЕР_1 , який відкрито в ПАТ КБ "ПриватБанк" на ім`я ОСОБА_1 згідно угоди №SAMDNFF42 від 20.08.2013 р. призначений для нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 . Таким чином, вказаний рахунок використовується для виплати заробітної плати, отже має спеціальний режим використання.

Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою, відповідно до вимог законодавства, арешт не накладається, а відоокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.

За таких обставин, оскаржувана постанова державного виконавця в частині накладення арешту на кошти на рахунку відкритому у ПАТ КБ "ПриватБанк" порушує права боржника, отже, прийнята без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів боржника та не відповідає нормам чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Щодо вимог скарги визнати неправомірними дії, то суд зазначає наступне.

Так, як визначено у ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п.п. 6, 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Однак, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №606896 державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак К.В. було допущено помилку в адресі боржника, відповідно останній був позбавлений можливості своєчасно отримати оскаржувані постанови. А тому в цій частині скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки дії державного виконавця свідчать про порушення ним вимог ст.ст. 6, 7 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 8, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 5, 9, 13, 15, 18, 26, 28, 47, 56, 74 Закону України «Про виконавче провадження»,ст.ст. 1-19, 23, 76-89, 95, 351, 352, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак Катерини Віталіївни від 20.12.2019 року в частині накладення арешту на рахунок, що призначений для нарахування та виплати заробітної плати, та про визнання протиправними дій державного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Примак Катерини Віталіївни від 20.12.2019 року в частині накладення арешту на рахунок, що призначений для нарахування та виплати заробітної плати, та який використовується для виплати заробітної плати.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Ухвала суду, якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя Н.Д. Бабич