ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1634/19 Номер провадження 22-ц/814/1674/20Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді : Одринської Т.В.

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П

за участю секретаря судових засідань Ряднини І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства " МТБ Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном, виселення

за апеляційною скаргою представника ПАТ " МТБ Банк" - адвоката Мирка Романа Олексійовича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування /розпорядження/ майном, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ПАТ « МТБ Банк» на праві власності шляхом їх виселення з вказаного будинку.

В обґрунтування позову вказано, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13.11.2017 року з метою погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06.08.2008 року - житловий будинок з господарськими побудовами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні вимог банку про виселення відповідачів з іпотечного майна відмовлено. Актом про реалізацію предмета іпотеки від 09.01.2019 року нерухоме майно передано в рахунок погашення боргу стягувачеві- ПАТ «МТБ Банк», в зв`язку з чим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Гурою І.В. Банку видане свідоцтво про право власності від 30.05.2019 року на спірне будинковолодіння. На вимогу банку відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються та продовжують проживати в спірному житловому приміщенні, чим порушують права Банку.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2020 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства " МТБ Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном, виселення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки, придбаний не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені з нього без надання їм іншого житла.

З вказаним рішенням суду не погодився позивач, в зв`язку з чим представник Банку оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги . В обґрунтування скарги зазначає, що судом не враховано, що на даний час іпотечне майно є власністю Банку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі доступу до спірного домоволодіння не надають та в добровільному порядку не виселяються. Крім того, висновки суду про те що у спірному майні зареєстрована неповнолітня дитина не підтверджується матеріалами справи.

Представником відповідачів адвокатом Марченко Г.І. подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 06 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 00004/FР, на підставі якого банк зобов`язався надати позичальникові кредит шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника 265 629,67 доларів США на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з № 00004/FР від 06 серпня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого за всіма правами та зобов`язаннями є ПАТ «Марфін Банк», який рішенням позачергових Загальних зборів ( протокол № 56 від 28.12.2017 р. ) змінив свою назву на ПАТ «МТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 00002-СР6 від 06 серпня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку в АДРЕСА_1 . (а.с.10).

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 листопада 2017 року з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором № 00004/FР від 06 серпня 2008 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 00002-СР6 від 06 серпня 2008 року, а саме - на вищевказані житловий будинок з господарськими побудовами та земельну ділянку. Цим же рішенням суду в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. (т. 1 а.с. 69-71).

Згідно свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Гурою І.В.., з 30 травня 2019 року ПАТ «МТБ БАНК» є власником вказаного нерухомого майна, право власності якого, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 237 (т. 1 а.с. 10,11).

Встановлено, що на час розгляду даної справи у спірному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 18).

Судом встановлено, що спірний житловий будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів, а належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 11 червня 1996 року. (т.1 а.с. 72, 73)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що Банк не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з іпотечного житла. Доказів про наявність у відповідачів іншого житла, крім переданого в іпотеку, суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що житловий будинок, який є іпотечним майном та про виселення з якого просив позивач, був придбаний не за рахунок кредитних коштів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про помилкове застосування до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК УРСР спростовуються вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даних правовідносинах, з урахуванням вимог ст. 391 ЦК України, підлягають захисту права нового власника спірного майна, колегія суддів відхиляє, оскільки правомочності власника не є абсолютними та законом можуть встановлюватися певні обмеження.

Так, згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В свою чергу, до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Тобто, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки в іпотеку було передано майно, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення мешканців зі спірного нерухомого майна без надання їм іншого постійного житла.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що у спірному майні зареєстрована неповнолітня дитина не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ПАТ " МТБ Банк" - адвоката Мирка Романа Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом двох робочих днів .

головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

судді: ___________________Г.Л. Карпушин ______________ В.П.Пікуль