КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/30/20 Головуючий у 1 інстанції: Висоцька Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Гостомельської селищної ради Київської області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», про визнання недійсними договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги та договору про відступлення прав за договорами іпотеки, скасування реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними договір про відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» від 29.07.2019 року, договір про відступлення прав за договорами іпотеки між цими самими сторонами від 29.07.2019 року. Також просив скасувати державну реєстрацію права власності на кафе-шашлична « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінасова компанія «Довіра та гарантія».

Свої вимоги обґрунтував тим, що вказані договори і як складова їх щодо заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є незаконними та надуманими, оскільки ОСОБА_2 за аналогічним за змістом договором про відступлення банком права вимоги ТОВ «Велес-Д» розрахувався в повному обсязі, у зв`язку з чим на момент укладення оскаржуваних договорів його зобов`язання перед ПАТ «Український бізнес банк» виконані в повному обсязі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд не вбачав підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та скасування державної реєстрації права власності, як похідної від первісної вимоги про визнання правочину недійсним.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 16 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Український Бізнес Банк» були укладені споживчий кредитний договір №80/Ф та договір іпотеки під заставу майна ОСОБА_2 .

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору банк звернуся до суду і рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.01.2012 року у справі №2/1018/80/12 позов банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено повністю та стягнуто з боржників 324 594 доларів США.

Встановлено, що 08 грудня 2014 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ТОВ «Велес-Д» укладено договір факторингу №14, за умовами якого банк переуступив товариству вимоги до ОСОБА_2 за кредитними зобов`язаннями по договору № 80/Ф від 16 лютого 2009 року.

Також, між сторонами був укладений договір про відступлення права вимоги від 08.12.2014 року за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. та зареєстрований в реєстрі №233. Відповідно до договору ТОВ «Велес-Д» набуває усе та будь-яке належне банку право вимоги за договором іпотеки, включаючи, право звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, і за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному розмірі, у разі невиконання боржником та/або його поручителем, зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п.1.2 вказаного договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки предметом іпотеки є: ціле « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 357,5 кв.м., до якого входить: Колиба під літерою А, площею 324,10 кв.м., будинок охорони-зазначений літерою Б, площею 6,7 кв.м., шашличниця під літерою Д, площею 5,6 кв.м., літній будинок №1 - під літерою В1, площею 5,4 кв.м., літній будинок №2 - під літерою В2, площею 5,2 кв.м., літній будинок № 3 - під літерою В3, площею 5,2 кв.м., літній будинок № 4 - під літерою В4, площею 5,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу «Кафе-шашлична», посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванці В.П. 27 липня 2007 року за №5679, зареєстрованого в реєстрі правочинів за №4363016 від 27.07.2007 року.

Рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» №17 від 17 червня 2015 року встановлений факт нікчемності договору факторингу від 08.12.2014 року та договорів забезпечення, які були укладені у зв`язку з укладенням договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Так, 15 лютого 2017 року Господарським судом міста Києва розглянута справа №910/33042/15 за позовом ПАТ «Український Бізнес Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» до ТОВ «Велес-Д» про визнання правочинів недійсними та зобов`язання вчинити дії та прийнято рішення, яким позов ПАТ «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» задоволено повністю та визнано недійсним договір факторингу №14, укладений 08.12.2014 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ТОВ «Велес-Д», визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 08.12.2014 року за Договором іпотеки (посвідчений 16.02.2009 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. та зареєстрованим в реєстрі №233), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрований в реєстрі за №186. Крім того, зобов`язано ТОВ «Велес-Д» повернути ПАТ «Український Бізнес Банк» документи згідно переліку, що міститься в акті-прийому передачі документів від 08.12.2014 року до договору факторингу №14 від 08.12.2014 року.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджував, що розрахунок з ТОВ «Велес Д» був проведений ним до визнання правочину недійсним в судовому порядку - в 2015 році, в зв`язку з чим його зобов`язання припинилися перед Банком на момент ухвалення судового рішення від 15.02.2017 року, тому кредитна заборгованість відсутня і не може бути предметом нового договору факторингу із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» від 29.07.2019 року.

Встановлено, що в листопаді 2017 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ПАТ «Український Бізнес Банк» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим та припинення іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ТОВ «Велес Д» після укладення договору факторингу з Банком, було реалізоване заставне майно, а також в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Велес Д» отримало від позивача будівельні матеріали, що згідно ринкових цін покриває 60% боргу. Позивач, посилаючись на те, що заборгованість за договором факторингу №14 від 08 грудня 2014 року ним повністю погашена, претензії у ТОВ «Велес Д» відсутні, просив визнати зобов`язання за кредитним договором №80/Ф від 16 лютого 2009 року, укладеним між ним та банком припиненими у зв`язку з належним виконанням.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення скасоване і ухвалено нове, яким в позові відмовлено в повному обсязі. Цивільна справа №372/3368/17 знаходиться на розгляді у Верховному суді.

Отже, доводи позивача про факт припинення кредитних зобов`язань перед банком шляхом їх належного виконання перед ТОВ «Велес Д» в 2015 році є предметом розгляду в іншій справі і не можуть бути переоцінені цим судом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому суд зазначив, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Представник позивача в позові не посилався на конкретну норму ЦК України, як підставу для визнання правочину недійсним. В підготовчому судовому засіданні представник позивача на запитання суду повідомив, що підставою для визнання правочину недійним є ст.203 ЦК України.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

На підставі викладеного суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не конкретизовано, яка саме нормативно-правова підстава є підставою для визнання недійсним правочину, укладеного між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про відступлення права вимоги від 29.07.2019 року.

Врегулювання правовідносин, що склалися між кредитором і боржником, в процесі виконання зобов`язань регулюються іншим розділом ЦК України, а саме, книгою 5 «Зобов`язальне право».

За ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, спір, який виник між кредитором та боржником з приводу належного/неналежного виконання зобов`язань, не може бути підставою для визнання правочину, на підставі якого виникли спірні правовідносини, недійсним, а вирішується шляхом застосування механізмів, передбачених книгою 5 «Зобов`язальне право».

Інших підстав для визнання правочину недійсним, окрім належного виконання зобов`язання, позивачем не зазначено.

Суд першої інстанції також вірно відмовився від визнання позивача таким, інтересів якого не стосується спірний договір, оскільки дійшов вірного висновку, що оспорюваним правочином факторингу від 29.07.2019 року вирішені питання, що стосуються його прав та обов`язків, зокрема його обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором, а вимога про скасування державної реєстрації права власності є похідною від первісної вимоги про визнання правочину недійсним, а тому до задоволення не підлягала.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: