Номер провадження 22-ц/804/568/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (справа № 219/11594/19, суддя Шевченко Л.В., повний текст рішення складено 13 грудня 2019 року в місті Бахмут Донецької області),

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, в сумі 14 075 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала у відповідача сигналістом 3 розряду по залізничній станції Булавин виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, яку продовжував нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, становить 18 172 гривні 43 копійок (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 14 075 гривень), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи.

Однак, ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки всі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені.

Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, позивач не має можливості.

Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у Регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна, м. Лиман Донецької області, 84404), куди вони були здані позивачем особисто в жовтні 2017 року. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовився, що змусило ОСОБА_1 звернутися до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 по 17 липня 2017 в розмірі 14 075 грн., відмовлено.

В рішенні суд зазначив, що позивачем не доведена наявність заборгованості із заробітної плати, належних документів на підтвердження заборгованості суду не надано. До позовної заяви не додано табелі обліку робочого часу за березень - липень 2917 року, а довідка про розмір заборгованості не завірена належним чином і не є належним і допустимим доказом.

Окрім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем, який має виконати обов`язок щодо виплати заборгованості із заробітної плати позивача. Майно ДП «Донецька залізниця» не ввійшло до статутного капіталу АТ «Українська залізниця», а тому відповідач не став правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території, враховуючи, що процедура реорганізації цих підприємств та передача їх права та обов`язків призупинена до завершення проведення антитерористичної операції на території України.

Позивач клопотань про заміну первісного відповідача на належного відповідача не заявляв, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення справи, недоведеність обставин справи, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд мав взяти до уваги той факт, що при звільненні позивача їй належала до сплати заробітна плата, зазначена в довідці, що додана нею до позовної заяви.

Також суд мав виходити з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини.

Доказів того, що у період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не виконував свої трудові функції відповідачем не надано

До апеляційної скарги додані наступні документи:

- копії розрахунків заробітної плати за період з квітня 2017 року по липень 2017 року, які завірені 23 грудня 2019 року начальником станції Микитівка ОСОБА_2 та бухгалтером ОСОБА_3 (а.с. 75 - 78);

- копія виписки по картковому рахунку, завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 79 - 82);

- копія наказу (розпорядження) № 113-в від 10 травня 2017 року на надання позивачу відпуски, завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 83);

- копія розрахунку оплати відпуски, завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 84, 85);

- копія наказу ДП «Донецька залізниця» №242 від 26 листопада 2015 року, що завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 86);

- копія наказу ДП «Донецька залізниця» №28/ДС, що завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 87);

- копія наказу АТ «Українська залізниця» №146-в від 03 жовтня 2016 року про надання відпуски, що завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 88);

- копія наказу ДП «Донецька залізниця» №168-в.т. від 23 червня 2016 року про надання відпуски без збереження заробітної плати, завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 89);

- копія розрахунку оплати середньої зарплати, завірена 23 грудня 2019 року позивачем (а.с. 90)

( а.с. 67 - 74)

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надав.

Сторони в судове засідання не прибули, але про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач - шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, а відповідач - шляхом направлення телефонограми (а.с. 106, 107 - 109).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю сторін, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 в період з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді сигналіста 3 розряду, а саме, відповідно до наказу від 08 липня 2016 року № 2/ос.

Звільнена з роботи 17 липня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (наказ від 10 липня 2017 року № 4502/ДН-ос), що підтверджується записом в трудовій книжці НОМЕР_1 , виданій на ім`я позивача 26 листопада 1984 року (а. с. 4 - 12).

Позивач вказала, що на день її звільнення їй нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 14 075 гривні.

На підтвердження невиплаченої заробітної плати позивачем була надана довідка заборгованості по заробітній платі, яка підписана начальником станції Микитівка ОСОБА_4 та головним бухгалтером Яковлевою В . В . та не містить дати, номеру та печатки підприємства, що її видало, з якої вбачається наступне: сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 18 172,43 гривень, у тому числі: у березні 2017 року - 4 506,58 грн., квітні 2017 року - 2 088,99 грн., травні 2017 року - 1 085,73 грн., червні 2017 року - 4 234,00 грн. та у липні 2017 року - 6 257,13 грн.

Сума заборгованості (сума до виплати) з березня 2017 року по липень 2017 року складає 14 075 грн., у тому числі: за березень 2017 року - 3 583,55 грн., квітень 2017 року - 1 661,13 грн., травень 2017 року - 863,35 грн., червень 2017 року - 2 941,24 грн., липень 2017 року - 5 025,73 грн.

Документальне підтвердження про виплати заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у справі відсутнє (а.с.13).

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем, який має виконати обов`язок щодо виплати заборгованості із заробітної плати позивача. Позивач клопотань про заміну первісного відповідача на належного відповідача не заявляв, а тому, в задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовив.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач просив стягнути заборгованість по оплаті праці за період з березня 2017 року по липень 2017 року за той період, коли вона працювала на підприємстві відповідача - АТ «Українська залізниця».

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (копією трудової книжки позивача, наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору), та сам відповідач - АТ «Українська залізниця» не оспорював факт перебування у трудових відносинах з позивачем у період з березня по липень 2017 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є неналежним відповідачем у вимогах про стягнення заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід частково задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, як таке, що ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову з підстав того, що позивачем не доведена наявність заборгованості із заробітної плати та належних документів на підтвердження заборгованості суду не надано.

При вирішенні справи апеляційний суд виходе з наступного.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем до позовної заяви додано довіку про розмір заборгованості по заробітній платі.

Апеляційний суд не приймає цю довідку в якості доказу наявної заборгованості із заробітної плати, виходячи з наступного.

Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства юстиції України від 12 червня 2018 року № 1827/5, від 4 липня 2018 року № 2277/5, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи).

Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами (пункт 1 розділу І).

Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 та п. 2 глави 4 розділу II Правил, датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч.

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку. У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (пункт 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (пункт 6 глави 3 розділу III Правил).

Ця довідка не містить інформації щодо розцінки та норми праці, обліку використаного часу; документального підтвердження нарахування зарплати.

Також довідка оформлена без додержання вимог, встановлених Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, зокрема, не засвідчена печаткою та не містить необхідні реквізити, дату документа, що унеможливлює перевірити повноваження посадових (відповідальних) осіб, які підписали довідку, на час її видачі, а також наявність заборгованості на час розгляду справи.

Отже, позивачем не надано жодного доказу, що підтверджують наявність заборгованості по оплаті праці за період з березня 2017 року по липень 2017 року.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не надано жодного достовірного доказу, який би підтвердив наявність заборгованості.

Окрім того, ті обставини, що у спірний період позивач з`являвся на робоче місце, за ним зберігався середній заробіток, не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, зокрема, табелями обліку робочого часу, журналом обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої, тощо.

Також матеріали справи не містять доказів, що позивач отримував при звільненні довідку про заборгованість, звертався до роботодавця з вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з ним розрахунку при звільненні.

При цьому апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця», не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах з роботодавцем.

Аналогічний правовий висновок, підстав для відступлення від якого не вбачила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду 10 жовтня 2019 року справи № 243/2071/18, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 квітня 2019 року в справі № 408/2445/17-ц.

Що ж стосується копій документів, які долучені апелянтом до апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції не приймає їх в якості доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, ОСОБА_1 не надала апеляційному суду доказів неможливості подання цих документів до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від неї, та клопотання про долучення цій документів позивач ОСОБА_1 не заявила ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року у справі відсутні, оскільки позивач ОСОБА_1 не довела, що їй не було виплачено усіх належних платежів при звільненні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 754/11399/17 у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, неправильно застосувавши норми матеріального права і порушивши норми процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, а позивач від сплати судового збору звільнений на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати, що пов`язані з поданням апеляційної скарги ОСОБА_1 , слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.С. Будулуца

Судді: О.В. Агєєв

О.Д. Канурна

Повне судового рішення складено 10 березня 2020 року

Головуючий суддя М.С. Будулуца