справа № 761/5403/20
головуючий у суді І інстанції Саадулаєв А.І.
провадження № 22-ц/824/9403/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 19 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, в якому просив суд стягнути з Державної санітарно - епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 14 грудня 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 грн 41 коп. за вирахуванням всіх необхідних податків та обов`язкових платежів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Печерського районного суду м. Київ від 02 червня 2016 року було задоволено його позов, а саме:

- визнано незаконними та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України №81-о від 28 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора державної установи «Київський міський лабораторний центр Держсанепідслужби України» та дострокового припинення дії контракту №4 від 30 квітня 2013 року, укладеного з директором державної установи «Київський міський лабораторний центр Держсанепідслужби України» та ОСОБА_1 ;

-поновлено ОСОБА_1 на посаді директора державної установи «Київський міський лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 29 вересня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної санітарно- епідеміологічної служби про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - задоволено.

Стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 614583 грн 06 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України в дохід держави судовий збір в розмірі 6145 грн 83 коп.

Вказував, що рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 19 вересня 2015 року по 14 грудня 2018 року без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській службі України.

У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з Державної санітарно- епідеміологічної служби України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за раніше не охоплений період з 14 лютого 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 грн 41 коп. за вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 19 травня 2020 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 до Державної санітарно- епідеміологічної служби України та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 614 583 грн 06 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Вказаним рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 29 вересня 2015 року по 14 грудня 2018 року без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Вказує, що рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України.

Таким чином, висновок суду про те, що не має правових підстав для стягнення коштів у зв`язку з невиконанням судового рішення після 30 квітня 2017 року є помилковим і суперечить матеріалам справи, а зокрема і рішенню Шевченківського районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року, яким вже стягнуто кошти за 2017 та за 2018 роки.

Також вважає безпідставним висновок суду про закінчення строку трудового контракту, адже після незаконного звільнення позивача у 2015 році з посади дія контракту не поновлена через фактичне не виконання судового рішення до цього часу.

Ураховуючи наведене, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за вирахуванням всіх необхідних податків та обов`язкових платежів. Стягнути з Державної санітарно- епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за вирахуванням всіх необхідних податків та обов`язкових платежів з 14 лютого 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 грн 41 коп.

Відповідач правом на відзив не скористався.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив та не подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що оскільки рішенням Печерського районного суду м. Київ позивача поновлено на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29 вересня 2015 року, тобто в межах строку дії контракту, а сторони діють з урахуванням правомірності контракту, не оспорюючи його змісту, то погоджений сторонами термін дії контракту сплив 30 квітня 2017 року.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи 30 квітня 2013 року між відповідачем та позивачем укладено Контракт № 4 щодо призначення на посаду директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України». Згідно п. 7.1 Контракту цей Контракт термін діє з 30 квітня 2013 до 30 квітня 2014 року.

04 квітня 2014 року Додатковою угодою № 1 до Контракту № 4 від 30 квітня 2013 року продовжено термін дії контракту № 4 від 30 квітня 2013 до 30 квітня 2017 року.

Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та достроково припинено дію контракту № 4 від 30 квітня 2013 року укладеного з директором Державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Київ від 02 червня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України №81-о від 28 серпня 2015 року про звільнення 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та дострокове припинення дії контракту № 4 від 30 квітня 2013 року, укладеного з директором Державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29 вересня 2015 року. Допущено негайне виконання в частині поновлення на роботу, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України.

05 жовтня 2016 року за наслідками апеляційного розгляду Апеляційним судом міста Києва у справі ухвалено рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу Протаса С.В. в інтересах Державної санітарно-епідеміологічної служби України задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Київ від 02 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 та дострокового припинення дії контракту № 4 від 30 квітня 2013 року скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову в задоволені цих позовних вимог, оскільки скасування наказів належить до виключної компетенції органів управління товариства.

Додатковим рішенням Апеляційного суду міста Київ від 23 листопада 2016 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі залишено без змін.

Тобто рішення Печерського районного суду міста Київ в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 підлягало негайному виконанню та набрало законної сили.

Однак, станом на 14 лютого 2020 року вказане рішення суду не було виконано, а ОСОБА_1 на посаді не поновлено.

Департаментом виконавчої служби, відділом примусового виконання рішень за виконавчим листом № 757/33026/15-ц, виданим Печерським районним судом міста Київ здійснювалося виконавче провадження ВП № 51353249 від 07 червня 2016 року.

За фактом невиконання судового рішення щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 . СВ Печерського РУ ГУНП в місті Києві здійснюється досудове розслідування за ч.1 ст. 382 КК України за № 0003785.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 20 серпня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 614583 грн 06 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Вказаним рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 19 вересня 2015 року по 14 грудня 2018 року без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України.

З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вказана обставина встановлена судом та визнається сторонами спору.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129-1 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від того, подала особа, яку поновлено на роботі, заяву чи виконавчий лист.

Колегія апеляційного суду не може також погодитись із висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у зв`язку із закінченням дії контракту, оскільки як встановлено у цьому спорі рішенням суду було визнано незаконними дострокове припинення дії контракту із позивачем та зобов`язано поновити позивача на роботі, тому звільненню за закінченням строку дії контракту має передувати поновлення його на роботі.

Таким чином, вимога про відшкодування відповідачем позивачеві середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 14 лютого 2018 року до 14 лютого 2020 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно статті 236 КЗпП України фінансову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладено на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення.

Правова позиція, за якою витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення покладаються на особу, яка в силу відповідного Положення зобов`язана винести наказ про поновлення на посаді, висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 квітня 2019 року (справа 820/5002/16, адміністративне провадження № К/9901/30079/18).

Крім того, вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-76цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711 /8446/16-ц (провадження № 14-37цс19).

Постановою ВСУ від 23 січня 2011 року № 6-87цс11 встановлено, що суд керується нормами Постанови КМУ від 08.02.95 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» і тлумачить їх наступним чином.

Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 5 розділу IV Порядку).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства, (абз. 3 п. 8 Порядку).

Середня місячна заробітна плата, визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Види виплат, що включаються, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, наведено в розділі III Порядку.

Виходячи з наведеного встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці з моменту звільнення з посади 29 вересня 2015 року, складає: за серпень 2015 року = 12 931 грн. 14 коп.; за вересень 2015 року = 17 569 грн. 44 коп.

Всього у серпні - вересні 2015 року було 20+20=40 робочих дні.

За серпень - вересень 2015 року позивачеві було нараховано 12 931,14 + 17 569,44 = 30 500,58 грн.

Таким чином середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 місяці складала 30 500,58 грн./40 днів=762,51 грн./l день.

Загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу складає: 10 робочих днів у 2018 році з 14.12.2018 року по 31.12.2018 (24.12.2018, 25.12.2018, 31.12.2018 святкові і неробочі дні); 250 робочих днів у 2019 році з 01.01.2019 року по 31.12.2019; 31 робочий день у 2020 році з 01.01.2019 року по 14.02.2019 (01.01.2020, 02.01.2020,06.01.2020 (перенесено на 11.01.2020), 07.01.2020 - святкові і неробочі дні).

Таким чином, кількість робочих днів на час подачі позовної заяви станом на 14 січня 2020 року становить 10 робочих днів (2018 рік)+250 робочих днів (2019 рік)+31робочий день (2020 рік) = 291 днів.

291 дні х 762.51 грн./І день = 221 890 грн. 41 коп.

Відповідач заперечень проти наведеного позивачем розрахунку не навів, власного розрахунку суду також не надав. Судом був перевірений розрахунок позивача та підстав вважати розрахунок таким, що не відповідає дійсності не встановлено.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з Державної санітарно- епідеміологічної служби України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за раніше не охоплений період з 14 лютого2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 грн. 41 коп. за вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) на користь позивача 3 328 грн 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 19 травня 2020 року скасуватиі прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задовольнити.

Стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) (місто Київ, вул.Б.Грінченка, будинок №1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_1 ) заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14 лютого 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 221 890 грн 41 коп. (двісті двадцять одну тисячу вісімсот дев`яносто гривень сорок одну копійку) за вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) (місто Київ, вул.Б.Грінченка, будинок №1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 328 грн 50 коп. (три тисячі триста двадцять вісім гривень п`ятдесят копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба