Номер провадження 2/754/4431/20
Справа №754/3035/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16 вересня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі сторін: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому засіданні цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про врахування витрачених коштів на забезпечення дитини та ОСОБА_3 як сплату аліментів на утримання матері та дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про врахування витрачених коштів на забезпечення дитини та ОСОБА_3 як сплату аліментів на утримання матері та дитини, мотивуючі заявлені вимоги тим, що він перебував у шлюбі з Відповідачкою, від даного шлюбу мають спільну дитину, - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 20.09.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.11.2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28.01.2019 року; та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку доходу), щомісячно, починаючи з 28.01.2019 року включно.

Обґрунтовуючи вимоги Позивач зазначає, що приблизно з травня 2018 року, свій обов`язок щодо утримання дитини він виконує сумлінно, регулярно купує своєму синові високої якості одяг, екологічно якісні продукти харчування, популярні іграшки нових зразків для загального та всебічного розвитку особистості дитини. Крім того, він постійно оплачує всі витрати на лікування, медичну діагностику сина. Зазначає, що Враховуючи те, що довіра до відповідача зникла, кошти в натурі він не надавав наручно, так як вважає, що вони будуть використані не за належністю. Таким чином, прибуваючи за місцем перебування малолітнього сина для його належного забезпечення та виховання - він знімав готівку у найближчих банкоматах та здійснював придбання високої якості продукти харчування, засоби гігієни, іграшки та одяг.

Наголошує, що належним чино виконував свої батьківські обов`язки по утриманню сина, як до винесена рішення так і після прийняття судового рішення.

Вказує, що під час забезпечення спільного сина, він неодноразово пропонував Відповідачу щодо її забезпечення, а саме пропонував купити речі, необхідні для життєдіяльності, на що отримував відмову. Також, Позивач неодноразово здійснював поповнення мобільного рахунку Відповідача, а також пересилав з свого банківського рахунку невелику суму грошових коштів на рахунок Відповідача. Позивач вказує, поніс певні фінансові витрати за святкування дня народження сина у ресторані «Робін Гуд» за ініціативою Відповідача. Також наголошує, що забезпечує сина ОСОБА_4 санчатами високої якості, сучасними іграшками, а саме для хлопчиків (електромобіль Mercedes-Benz G65 AMG), м`яку велику іграшку «Плюшевий Зедмедик», про яку син Позивача давно мріяв. Наголосив, про належне забезпечення сина з його боку.

Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: врахувати витрачені кошти Позивачем, на убезпечення сина ОСОБА_4 та Відповідача ОСОБА_2 , як сплату аліментів на останню та дитину.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2020 року відкрито провадження в справі. Призначено підготовче судове засідання.

Позивач протягом підготовчого розгляду справи вимоги позову підтримав в повному обсязі.

Протягом підготовчого розгляду справи відповідач вимоги не визнала. Відповідачем подано Відзив, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог з підстав необґрунтованості, зазначила, що Позивачем не надано належних доказів, наголосила, що надані позивачем копії чеків та платіжних доручень, які отриманні ним до 28.01.2019 року не стосуються періоду часу, за який присуджено стягнення аліментів, крім того, відсутні докази отримання Відповідачем будь-яких товарів. Наголосила про наявність заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому проваджені №60662351.

Позивачем подано Відповідь на Відзив, в якому останній просить суд позов задовольнити, доводи Відповідача вважає необґрунтованими.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2020 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні Позивач, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідача у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши вступне слово сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень та поданих стороною відповідача доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19 серпня 2016 року, актовий запис № 1567 в Дніпровському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві - розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на утримання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі: 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28.01.2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на її утримання, аліменти в розмірі: 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28.01.2019 року і до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частинами першою та другою статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання дитини, гарантії забезпечення належного рівня її розвитку, незалежно від того чи перебувають батьки у зареєстрованому шлюбі, проживають разом чи окремо від дитини, мінімальний розмір на утримання дитини встановлені законодавством України.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цієюКонституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п.1), п. 3).ч.1 ст.129 Конституції України одними з основних засад судочинства є:1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, належним чином не обґрунтованими, зокрема. Позивачем не надано суду належних доказів того,що ці витрати були здійснені саме на утримання малолітнього сина, ОСОБА_4 та на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною 3-х років.

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач знав про судове рішення про стягнення аліментів та знав, що він зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що кошти, він наручно не надавав, оскільки вони будуть використані не за належністю, оскільки це особисте його припущення, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Як передбачено ч.4 ст.19 закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про зміну проживання чи перебування або місцезнаходження, а боржник фізична особа також про зміну місця роботи.

Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність обставин позову, а тому у задоволенні останнього необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про врахування витрачених коштів на забезпечення дитини та ОСОБА_3 як сплату аліментів на утримання матері та дитини залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 25 вересня 2020 року.

Суддя