ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М., за участі секретаря Соловей Ж., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

06.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи вимоги тим, що 27 березня 2019 року він дав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 16 416,00 гривень, яка у свою чергу зобов`язалася повернути дані кошти до 01 липня 2019 року. Також, 11 квітня 2019 року він повторно дав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 4 869,00 гривень, яка, у свою чергу, зобов`язалася повернути дані кошти до 01 червня 2019 року, однак до теперішнього часу борги не повернула. Тому, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 16 416,00 гривень та 4 869,00 грн., що разом складає 21 285,00 гривень та витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, суду пояснив, що відповідач раніше працювала продавцем у його магазині, періодично виникали недостачі в касі магазину, в результаті чого він змушений був її звільнити, а під час звільнення відповідач написала розписки із зазначенням суми боргу, які зобов`язувалась повернути.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо задоволення позову, суду пояснила, що дійсно протягом певного часу працювала у ОСОБА_1 на підставі трудового договору, але жодних кощтів у нього в борг не брала, не заперечувала, що виникали недостачі коштів в касі магазину, тому на прохання бухгалтера у відсутність власника магазину вимушена була писати розписки на вказані бухгалтером суми.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що за розпискою про отримання грошових коштів (договір позики), наданої в копії позивачем, 27 березня 2019 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16 416,00 гривень, які зобов`язалася повернути до 01 липня 2019 року в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Як вбачається ще з однієї розписки, 11 квітня 2019 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 869,00 гривень, які зобов`язалася повернути до 01 червня 2019 року в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.8).

В судовому засіданні, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 зазначила, що перебувала в трудових відносинах з позивачем на підставі трудового договору на посаді продавця та була звільнена, оскільки бухгалтером була виявлена недостача в касі магазину.

Дана обставина не заперечувалась позивачем ОСОБА_1 , що відображено в журналі судового засідання.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що встановлені судом в ході судового розгляду вищенаведені обставини, не були зазначені позивачем в змісті поданого позову.

Також, відповідач зазначила, що згідно копій розписок про отримання в борг грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що останньою такі розписки були написані на ім`я ОСОБА_1 , в присутності свідків, зокрема бухгалтера ОСОБА_3 яка теж перебуваючи в трудових відносинах з ОСОБА_1 вимушена була, при виявленні недостачі в касі, вимагати від ОСОБА_2 розписки із різними сумами коштів, які відповідали розміру виявлених недостач.

При цьому, відповідач зазначила, що ніяких коштів в борг у ОСОБА_1 вона не отримувала, але недостачу в магазині «розкидували» на розписки працівникам, у яких ці недостачі були виявлені. Під час написання розписок, сам ОСОБА_1 присутній не був, бо перебував за кордоном.

Позивачем дані твердження спростовані не були, правом на подачу клопотань ОСОБА_1 не скористався, належних та допустимих доказів зворотнього не надав.

Вимогами ст. 1047 ч. 2 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 ).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Оскільки розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про повернення коштів, суд вважає, що договору позики укладено не було.

Суд, виходячи з з`ясованих обставин справи і досліджених доказів в їх сукупності, вважає, що розписки, написані ОСОБА_2 27.03.2019 та 11.04.2019не є правочинами у розумінні вимог ст. 202 ЦК України.

Дані розписки містять лише посилання на отримання відповідачем грошових коштів, фактично ж гроші ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримані не були, що фактично і не заперечував сам позивач в судовому засіданні.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Отже, написані ОСОБА_2 розписки не є борговими, оскільки не свідчать про отримання коштів в натуральному (реальному) вигляді, а тому за своєю правовою природою не породжують правовідносин, що могли б виникнути, виходячи з договору позики.

Крім того, розписки взагалі не містять факту передачі грошової суми позичальнику.

Вимогами статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статей 1046-1050 ЦК України позов про стягнення боргу за договором позики може бути задоволений за умови факту передачі коштів.

Встановлені судом обставини свідчать про безгрошовість данних розписок.

Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У справі ЄСПЛ «Preda and Dardari v. Italy» (1999) [16] зазначено, що метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, для зловживання правами. У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, ЄСПЛ постановлював, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, а й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі «Witzsch v. Germany» (2005) було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які «суперечать тексту та духові Конвенції». Тому в юрисдикційній діяльності підлягає врахуванню те, що суд не є засобом сторін у досягненні їх інтересів, які не охороняються законом, і не повинен толерувати зловживання сторонами їх правами.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Таким чином, розписки (договори позики), які є підставою позову ОСОБА_1 не підтверджують факту передачі ним відповідачу ОСОБА_2 коштів, що в них вказані, а відповідачем отримання коштів від позивача, є безгрошовими та в силу ст.1046, 640 ЦК України є договорами неукладеними, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договорами позики не ґрунтуються на вимогах закону.

На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговими розписками слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 231, 1046, 1047, 1051 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України; ст. 3, 12, 13, 76, 81, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 29.09.2020.

Суддя Л.М.Ковалевська