Справа № 369/2880/18 Головуючий 1 інстанція-Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2792/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення боргу за вкладом,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який надалі доповнила і мотивувала тим, що 19 грудня 2013 року між нею і ПАТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD100 банківського вкладу «Стандарт» строком на 1 рік, за умовами якого згідно квитанцій вона внесла до банку готівку у розмірі 4800 доларів США, зокрема 19 грудня 2013 року внесла 1000 доларів США, 15 січня 2014 року - 1000 доларів США і 19 лютого 2014 року - 2800 доларів США, а банк зобов`язався повернути вклад та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 10 % річних.

Вказувала, що 20 листопада 2014 року вона звернулася до відповідача із заявою про перерахування усіх належних їй за депозитом коштів на її валютний рахунок у ПАТ «Діамантбанк», яка залишена без задоволення. В подальшому, незважаючи на її неодноразові звернення відповідач депозиту з процентами не повернув, чим порушує її законні права вкладника. Після уточнення позовних вимог просила розірвати договір вкладу «Стандарт», укладений 19 грудня 2013 року між нею і ПАТ КБ «Приватбанк», стягнути з АТ КБ «Приватбанк» суму основного грошового зобов`язання за договором вкладу з процентами в розмірі 7196,67 доларів США та неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі грошового еквівалента 595,92 доларів США у грошовій одиниці України - гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року позов задоволено частков. Розірвано договір вкладу «Стандарт», укладений 19 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 . Стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 5225 доларів США, з яких внесений на депозитний

- 2 -

рахунок грошовий вклад у розмірі 4800 доларів США та проценти 425 доларів США, а також стягнуто 3 % річних у розмірі 912,17 грн за період із 19 грудня 2017 року по 15 березня 2018 року. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог і в цій частині ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована непослідовністю висновків суду, зокрема, визнавши зобов`язання банку за договором банківського вкладу припиненими з 19 грудня 2014 року, суд в той же час задовольнив її вимогу про розірвання договору. При вирішенні спору суд прийняв до уваги заперечення відповідача щодо дати припинення договору вкладу із 20 грудня 2014 року, яка суперечить як загальній позиції відповідача, так і його первинній позиції, що є порушенням принципу «venirecontra factum proptium (заборона суперечливої поведінки), який є вираженням доктрини загального права «естопель» (відхилення) і базується на загальному приниципі недопустимості зловживання правом. Висновки суду про те, що неподання заяви відповідачем про розірвання договору не свідчить про його продовження хибні та суперечать як ст.651 ЦК України, яка передбачає розірвання догвоору лише за згодою сторін, так і Умовам та правилам надання банківських послуг, розміщеним на веб-сайті відповідача. Суд проігнорував факт невиконання банкм ухвали суду від 12 вересня 2018 року про надання інформації про всі її депозитні рахунки та не застосував до відповідача штраф, чим порушив визначені у ч.3 ст.2 ЦПК України засади рівності сторін, змагальності та пропорційності, обов`язковості судового рішення, розімність строків розгляду справи, неприпустимість зловживання процесуальними правами. У суду не було підстав для застосування ч.3 ст.551 ЦК України для зменшення пені, що передбачено ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконість і необгрунтованість. Скарга мотивована недоведеністю висновків суду про внесення позивачкою коштів на депозитний рахунок, оскільки у наданих нею квитанціях відсутній відтиск печатки банку. Суд помилково задоволив вимогу про розірвання договору вкладу, який припинив дію по закінченню його строку 19 грудня 2014 року. Суд невірно визначив правову природу 3 % річнихся, зазначивши як пеню, хоча позивачка посилалася при їх стягненні на ч.2 ст.625 ЦК України.

Позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення в частині задовлення її вимог, а доводи апеляційної скарги ПриватБанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду в цій частині.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подав.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Рассамахіна Г.В. в суді апеляційної інстанції подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог як незаконне. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» не визнала, просила у її задоволенні відмовити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Куценко О.В. в суді апеляційної інстанції

- 3 -

апеляційну скаргу банку підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення в частині відмовиу позові.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD801 строком на 1 рік, за умовами якого позивачка передала банку грошові кошти у загальному розмірі 4800 доларів США з кінцевим строком вкладу 19 грудня 2014 року, а банк зобов`язався повернути вклад та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 10 % річних.

На виконання умов договору позивака внесла кошти до банку на депозитний рахунок № НОМЕР_1 , а саме: 19 грудня 2013 року внесла 1000 доларів США, 15 січня 2014 року - 1000 доларів США і 19 лютого 2014 року - 2800 доларів США, що стверджується квитанціями.

Також судом встановлено, що після закінчення строку дії договору 19 грудня 2014 року відповідач вклад із процентами позивачці не повернув.

Неодноразові письмові звернення позивачки протягом 2014-2016 років до відповідача з вимогою повернути вклад залишені останнім без задоволення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що АТ КБ «Приватбанк» як сторона договору банківського вкладу (депозиту) не виконав обумовлених депозитним договором обов`язків і не повернув позивачці суму вкладу та процентів, нарахованих станом на 19 грудня 2014 року, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивачки як вкладника і необхідність їх захисту шляхом стягнення боргу.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майнат інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними

- 4 -

принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається в письмовій формі (ч.1 ст.1059 ЦК України).

У ч.3 ст.1060 ЦК України зазначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За таких обставин з огляду неповеренння банком позивачці суми вкладу після закінчення 19 грудня 2014 року строку дії договору банківського вкладу, суд вірно захистив її права як вкладника і власника грошових коштів та стягнув суму вкладу в розмірі 4800 доларів США та належні за договором проценти у розмірі 425 доларів США.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі 3 % річних, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Позивачка просила стягнути 3 % річних у сумі 7,14 доларів США за період із 22 квітня 2014 року по 19 грудня 2014 року та 3 % річних в сумі 595,92 долари США у гривні за курсом НБУ за період із 19 грудня 2014 року по 15 березня 2018 року.

Суд ці вимоги задоволив частково, стягнувши пеню у розмірі 912,17 грн. за період із 19 грудня 2017 року по 15 березня 2018 року.

Вирішуючи спір в цій частині, суд невірно встановив правову природу 3 % річних, визначивши її помилково як пеню, тобто як встановлений законом вид забезпечення виконання зобов`язання.

При цьому суд не звернув уваги на зміст позовних вимог позивачки, викладених як у позовній заяві, так і у поданих пізніше доповненнях до позовної заяви, де позивачка, заявляючи вимоги про стягнення 3 % річних, послалася саме на ч.2 ст.625 ЦК України.

Ці ж обставини, що правовими підставами для стягненя 3 % річних є саме ч.2 ст.625 ЦК України, підтвердила в суді апеляційної інстанції представник позивачки адвокат Рассамахіна Г.В.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника за простроченння виконання грошового зобов`язання, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за кистування ним утримувними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, 3 % річних мають компенсаційний, а не штрафний характер і не є пенею (неустойкою) у розумінні положень ст.549 ЦК України (правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Невірне визначення правових підстав позову щодо стягнення трьох процентів річних, потягло порушення судом норм матеріального права, що регулюють позовну даність.

Закрема, прийшовши до висновку про те, що три проценти річних є пенею, суд помилково застосував до цих вимог встановлений ст.258 ЦК України річний строк позовної

- 5 -

давності, що є помилковим, бо як вище вказувалося три проценти річних є компенсацією, передбаченою ч.2 ст.625 ЦК України, а відтак до цих вимог належить застосовувати загальний трирічний строк позовної давності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, де Велика Палата вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками , які передували подачі такого позову.

Окрім того, невірно визначивши правову природу 3 % річних як пеню, суд помилково застосував до цих вимог приписи ч.3 ст.551 ЦК України, яка надає суду право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на те, що сума яку просить стягнути позивака за своєю правовою природою не є пенею, то ст.551 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи вимоги в частині розірвання договорубанківського вкладу, суд першої інстанції виходив із їх обгрунтованості та наявності до цього підстав.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, який включає заяву № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт», в якій викладені істотні умови договору та яка підписана обома сторонами 19 грудня 2013 року (а.с.47).

Відповідно до заяви № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» договір укладено строком на 1 рік із 19 грудня 2013 року по 19 грудня 2014 року включно.

Згідно п.3 заяви якщо по закінченні строку вкладу вкладник не заявив банку про своє бажання забрати свої кошти, вклад автоматчно продовжується ще на один строк. Цей строк може неодноразово продовжуватися без явки вкладника до банку.

Отже, умови договору передбачають можливість автоматичного (безумовного) продовження дії договору на той же річний строк, у випадку відсутності бажання вкладника по закінченні строку забрати свої кошти.

З матеріалів справи вбачається, що за місяць до закінчення строку дії договору вкладу, а саме 20 листопада 2014 року, позивачка направила до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву, в якій вказала, що не має наміру продовжувати строк дії договору та просила повернути належні їй за депозитом кошти не пізніше 20 грудня 2014 року (а.с.50). Заява отримана банком, однак не задоволена, вклад не повернутий (а.с.51).

Дана заява позивачки є чітко, доступно та зрозуміло вираженим бажанням вкладника забрати свої кошти з депозиту і відповідно до п.3 вказаної вище заяви № SAMDNWFD801 вклад «Стандарт» свідчить про закінчення строку дії договору 19 грудня 2014 року та його непродовження строку дії ще на рік.

Стаття 651 ЦК України, на яку посилається суд у рішенні, передбачає можливість розірвання лише договору, строк дії якого у розумінні ст.631 ЦК України не закінчився.

Аналогічний висновок щодо можливості розірвання однією із сторін виключно чинного договору, тобто такого строк/термін дії якого не закінчився, сформульовано у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 та від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18.

За таких обставин, застосування судом ст.651 ЦК України є помилковим, оскільки

- 6 -

дана норма не регулює спірних правовідносин, бо строк дії укладеного між сторонами договору банківського вкладу закінчився, а відтак даний договір розірваний бути не може.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору вкладу не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку із закінченням 19 грудня 2014 року строку дії договору вкладу і відповідно відсутністю законних підстав для його розірвання.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за договором вкладу підлягає зміні з огляду на невірне визначення судом розміру трьох процентів річних, які підлягають сплаті позивачці у зв`язку із неповерненням банком вкладу.

Визначаючи розмір трьох процентів річних, колегія суддів по-перше, застосовує до даних вимог позивачки загальний трирічний строк позовної давностівідповідно до заяви відповідача і стягує борг у межах трьох років, які передували подачі позову.

По-друге, обраховує три проценти річних у доларах США відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, де Велика Палата зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зурахуванням простроченої суми за вкладом 5225,04 доларів США (включає вклад і проценти) та трирічного строку позовної давності колегія суддів визначає 3 % річних у розмірі 470,25 доларів США. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з банку на користь позивачки становить 5695,29 доларів США (5225,04 + 470,25).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо непослідовності та суперечливості висновків суду про припиненя договору вкладу з 19 грудня 2014 року та одночасне задоволення її вимоги про розірвання договору судом враховані при скасуванні рішення в частині розірвання договору вкладу.

Посилання ОСОБА_1 у скарзі на невірність висновків суду щодо дати припинення договору вкладу із 20 грудня 2014 року, яка суперечить як загальній позиції відповідача, так і його первинній позиції, що є порушенням принципу «venirecontra factum proptium (заборона суперечливої поведінки), який є вираженням доктрини загального права «естопель» (відхилення) і базується на загальному приниципі недопустимості зловживання правом, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, судом незаперечно встановлено, що строк дії договору за вкладом «Стандарт» закінчився 19 грудня 2014 року відповідно до поданої позивачкою заяви від 20 листопада 2014 року та умов договору (п.3 заяви № SAMDNWFD801).

По-друге, вирішуючи спір, суд керується вимогами процесуального закону щодо законності та обгрунтованості судового рішення (ст.263 ЦПК України), а не виключно позицією сторони як помилково вважає позивачка.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що як ст.651 ЦК України, так і Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на веб-сайті відповідача,

- 7 -

передбачають розірвання договору лише за згодою сторін, не стосуються предмету спору.

В даному випадку позивачка помилково ототожнює припинення договору по закінченню строку його дії та розірвання договору, що за своїм змістом є різними юридичними фактами. В даній справі встановелно, що має місце припинення договору вкладу по закінченню річного строку, на який він був укладений, а не його розірвання, як помилково вважає позивачка.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд проігнорував факт невиконання банкм ухвали суду від 12 вересня 2018 року про надання інформації про всі її депозитні рахунки та не застосував до відповідача штраф, чим порушив визначені у ч.3 ст.2 ЦПК України засади рівності сторін, змагальності та пропорційності, обов`язковості судового рішення, розімність строків розгляду справи, неприпустимість зловживання процесуальними правами, відхиляються колегією суддів як необгрунтовані і такі, що не мають значення для розгляду справи, в тому числі в частині витребування інформації про всі депозитні рахунки позивачки, оскільки предметом спору є конкретнийдепозитний вклад.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для застосування ч.3 ст.551 ЦК України і зменшення 3 % річних судом враховані при зміні рішення.

Доводи апеляційної скарги Приватбанку щодо недоведеності висновків суду про внесення позивачкою коштів на депозитний рахунок, оскільки у наданих нею квитанціях відсутній відтиск печатки банку, безпідставні.

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року (зареєстрована у МЮ України 25 червня 2011 року за № 790/19528), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди. Тобто, наявність печатки на квитанції не передбачена.

Доводи Приватбанку щодо помилкового задоволення вимоги про розірвання договору вкладу, який припинив дію, та невірного визначення правової природи 3 % річних враховані судом при скасуванні і зміні рішення.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року в частині задоволення вимог про розірвання договору банківського вкладу скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2019

- 8 -

року в частині стягнення боргу за договором банківського вкладу змінити, стягнувши із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 борг за договором банківського вкладу в розмірі 5695,29 доларів США.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: