Справа № 583/3964/19
Номер провадження 22-ц/816/320/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів: Собини О.І., Ткачук С.С.

за участю секретаря

судового засідання: Чуприни В.І.

представника відповідача: адвоката Воронцової М.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 583/3964/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року (суддя Ярошенко Т.О., дата складення повного тексту рішення 27 листопада 2019 року)

в с т а н о в и в :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - банк) про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

Суд, застосувавши до правовідносин сторін положення статей 18 Закону України «Про захист прав споживачів», частини 3 статті 55 Закону України про банки та банківську діяльність»,статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», статей 203, 215, 217, 1054 Цивільного кодексу України, визнав недійсними положення пункту 1 (б) Акцепту пропозиції на укладання Угоди про надання кредиту № 501111009, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії (ділі Акцепт) від 13 лютого 2019 року щодо встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредиту за період з п`ятого по сорок восьмий місяць його користування у розмірі 4,00% від суми кредиту. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним у цілому Договору № 501111009 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог і ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

За узагальненими доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував, що пунктом 1 Акцепту передбачено сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування, зокрема за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування, за приймання готівкових коштів від клієнтів з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, обслуговування кредитної заборгованості, тощо. Право Кредитора встановлювати щомісячну комісійну винагороду за розрахункове-касове обслуговування кредиту не заборонене чинним законодавством, а саме: статтями 47, 53 Закону України «Про банки та банківську діяльність», пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивачка не надала жодного доказу про те , що банк своїми діями чи бездіяльністю ввів її в оману, адже сама ОСОБА_1 погодилася із викладеними у договорах та додатках умовах та виконувала їх. Окрім того, передбачені у договорі послуги, за які сплачується комісія, не підпадають під визначення послуг, за які банк не може отримувати винагороду. У спірному договорі визначено плату за обслуговування кредиту не за формулою зі змінними величинами, а чітко фіксованою сумою, що підтверджується графіком платежів, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним укладеного сторонами 13 лютого 2019 року Договору № 501111009 сторони не оскаржували, а тому, згідно з положеннями частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України у цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 13 лютого 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Акцепт пропозиції на укладання Угоди про надання кредиту № 501111009, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії. Прийнявши пропозицію, Банк надав позивачці споживчий кредит у розмірі 60.736,00 гривень строком на 48 місяців (до 13 лютого 2023 року) з процентною ставкою 0,01% річних. При цьому пунктом 1 (б) Акцепту визначено, що за період з п`ятого по сорок восьмий місяць банком встановлюється плата за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 4,00 % від суми кредиту. Згідно з Графіком платежів, який є Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501111009, загальний розмір таких платежів, як платежів за додаткові та супутні послуги, був визначений в сумі 106.895,36 гривень, загальна вартість кредиту встановлена у розмірі 167.641,99 гривень, реальна річна процентна ставка визначена на рівні 110,19 % (а.с. 9-12).

Задовольняючи позов в частині визнання недійсними положень пункту 1(б) Акцепту, суд першої інстанції дійшов висновку, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі позивачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд першої інстанції констатував, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Навівши правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року № 666/4957/15-ц, місцевий суд визнав, що умова про встановлення комісійної винагороди за користування кредиту в розмірі 4,00 % від суми кредиту є несправедливою, суперечить нормам діючого законодавства, а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсною з моменту укладення кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В ідносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частини 1, 3 статті 55 ЗУ 2122-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»).

До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( частина 3 статті 47 ЗУ 2122-ІІІ) .

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті Закону України 1734-VІІІ «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит. З агальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту ( пункти 3, 4 частини 1 Закону України 1734-VІІІ).

Відповідно до статті 11 Закону України 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону України 1023-ХІІ встановлено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб..

Відповідно до частин 1, 2, 7, 8 статті 18 Закону України 1023-ХІІ , п родавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною 1 статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України). Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦПК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦПК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

В своєму рішенні Конституційний Суд України від 10 листопада 2011 р. № 15-рп/2011, дійшов висновку, що положення Закону, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Доводи апелянта, що право банка встановлювати щомісячну комісійну винагороду за розрахункове-касове обслуговування кредиту не заборонене чинним законодавством, що сама ОСОБА_1 погодилася із викладеними у договорах та додатках умовах та виконувала їх, що зазначені у договорі послуги, за які сплачується комісія, не підпадають під визначення послуг, за які банк не може отримувати винагороду, правильність висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання недійсним положення пункту 1 (б) Акцепту від 13 лютого 2019 року не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення в оскаржуваній частині. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Підстав для скасування цього рішення в оскаржуваній відповідачем частині за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року в оскаржуваній частині без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В.Орлов

Судді: О.І.Собина

С.С.Ткачук