ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/120/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1957/16-ц Категорія: 302050000 Прилуцький В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Новіков О.М.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - Білозірська сільська рада, ОСОБА_3 (скаржник),

третя особа - ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Глущенка Олександра Сергійовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2017 (ухвалене о 15 год. 46 хв. у залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду, повний текст складено 03.10.2017, суддя в суді першої інстанції Прилуцький В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування,

в с т а н о в и в :

16.08.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, яким просили визнати незаконним та скасувати рішення Білозірської сільської ради від 21.07.2016 №20-33/VII «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 », вказуючи на те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку №18 , а ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 . Оспорюваним рішенням Білозірської сільської ради від 21.07.2016 затверджено розроблений ДП «Черкаський НДПІЗ» проект землеустрою та надано у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_2 . Вважають, що сільська рада не мала права виділяти відповідачу вказану земельну ділянку, оскільки на ній розміщений житловий будинок позивача ОСОБА_1 та належна позивачу ОСОБА_2 криниця.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2017 позов задоволено - визнано незаконним та скасовано рішення Білозірської сільської ради Черкаського району від 21.07.2016 20-33/VII «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 ». Стягнуто з Білозірської сільської ради Черкаського району та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 275, 60 грн. судових витрат з кожного.

Суд вказав на те, що оспорюваним рішенням Білозірської сільської ради були порушені законні права позивачів на користування спірною земельною ділянкою. Право позивача ОСОБА_1 виникло на підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2016 про визнання права власності на майно у порядку спадкування, а право позивача ОСОБА_2 - на підставі рішення Білозірської сільської ради від 26.05.2016 №16-25/VІІ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для надання в оренду на 10 років з правом викупу земельної ділянки, площею 0,0006 га по АДРЕСА_2 , для обслуговування криниці.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Глущенко О.С. 30.10.2017 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_3 , наданою ОСОБА_1 , оскільки дозвіл на її розробку йому не надавався.

Судом не надано належної оцінки доводам відповідача ОСОБА_3 щодо фізичної відсутності нерухомого майна позивача ОСОБА_1 за вказаною адресою та не надано оцінки рішенню виконавчого комітету Білозірської сільської ради від 15.07.2014 №48 «Про затвердження акта обстеження та ліквідацію закинутого об`єкта по господарського обліку».

Суд при дослідженні проекту землеустрою ОСОБА_3 та технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 зробив висновок, який потребує спеціальних знань, без призначення відповідної судової експертизи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Справа розглядалася судами неодноразово. Апеляційний перегляд справи здійснюється після скасування постановою ВС від 27.11.2019 постанови апеляційного суду Черкаської області від 22.02.2018 з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з відповідними вказівками, виконання яких, згідно до закону, є обов`язковим для суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.11.1994 позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 , до складу якого входить, зокрема, криниця під №3.

15.08.2014 відповідач ОСОБА_3 звернувся до Білозірської сільської ради із заявою, в якій просив виділити йому як учаснику антитерористичної операції земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Білозірської сільської ради від 27.11.2014 №79-12/VI надано відповідачу ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Крім того, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17.03.2016 визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 15.02.2018 вищевказане рішення Черкаського районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Білозірської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно - домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 08.04.2016 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В., 05.04.2016 позивач ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вищевказане домоволодіння.

19.05.2016 позивач ОСОБА_2 звернувся до Білозірської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та надання йому в оренду на 10 років з правом викупу земельної ділянки, площею 0,0006 га, по АДРЕСА_2 -ну для обслуговування криниці.

Позивач ОСОБА_2 отримав дозвіл на розробку такого проекту землеустрою, про що свідчить рішення Білозірської сільської ради від 26.05.2016 №16-25/VІІ.

Рішенням Білозірської сільської ради від 21.07.2016 №20-33/VII було затверджено розроблений ДП «Черкаський НДПІЗ» проект землеустрою та надано у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Одночасно рішеннями Білозірської сільської ради від 15.07.2014 №48 та №71-5/VI було затверджено акт обстеження закинутого домоволодіння по АДРЕСА_1 ; ліквідовано вказаний об`єкт як такий, що зруйнований, та виключено його з господарського обліку (внесено зміни до погосподарської книги за 2011-2015 роки), віднесено земельну ділянку до земель запасу громади.

Позивачі в цій справі порушують питання про скасування рішення сільської ради про надання відповідачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки вказана земельна ділянка належить позивачу ОСОБА_1 та на цій земельній ділянці знаходиться криниця, яка належить позивачу ОСОБА_2 .

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи, які її сторонами не оспорюються. Правовідносини, які виникли між сторонами справи на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, зокрема, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст.118 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Згідно ч.ч.2, 3 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.10 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» правило ст.1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Отже ст.1225 ЦК України визначає особливості спадкування прав на земельну ділянку. Основним її змістом є те, що спадкування земельних ділянок здійснюється на загальних підставах. Це означає, з однієї сторони, поширення на цей вид майна загальних засад і правил, що регулюють умови і порядок спадкування, а з іншої - відсутність спеціальних дозволів органів державної влади та місцевого самоврядування на одержання земельних ділянок у спадщину.

Також апеляційний суд враховує, що правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п.1 ч.1 ст.2 цього закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Згідно з ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Як вбачається з п.97 Постанови Великої Палати ВС від 11.09.2010 у справі за № 909/968/16, рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

У даному випадку право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що розташовані на спірній земельній ділянці, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Держаного реєстру прав речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2020 року, запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 не внесено у встановленому законом порядку, відповідно, на момент розгляду судом даного спору право власності ОСОБА_4 не є припиненим, тому він є власником вказаного нерухомого майна.

Такі висновки також підтверджуються постановою Верховного суду від 27.11.2019 у цій справі.

На момент розгляду даного спору судом апеляційної інстанції апелянтом не надано жодних даних щодо його звернення для вирішення питання про скасування державної реєстрацій права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно у порядку, встановленому вищевказаним законом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в цій справі про те, що прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання спірної земельної ділянки, яка належить позивачу ОСОБА_1 , у власність відповідачу ОСОБА_3 порушує право власності позивача, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню, що відповідатиме приписам ч.1 ст.21 ЦК України.

Апеляційні доводи в цій справі з посиланням на неналежність відомостей в технічній документації із землеустрою, наданій ОСОБА_1 , та на відсутність майна останнього на спірній земельній ділянці у зв`язку з фізичним знищенням, апеляційний суд відхиляє, адже з матеріалів справи вбачається дійсна державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, яка ніким не оспорюється та є чинною, отже саме ОСОБА_1 наразі є власником спірного майна, що відповідач не спростував доказами.

Одночасно щодо висновків суду першої інстанції в цій справі про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 , апеляційний суд приймає до уваги таке.

Згідно рішення Білозірської сільської ради від 26.05.2016 №16-25/VII сільська рада надала ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 0,0006 га для обслуговування господарської будівлі (криниці) за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с.20).

Згідно виготовленого на замовлення ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду за адресою АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_2 надається в оренду земельні ділянка площею 0,0005 га за вказаною адресою.

Однак оспорюване рішення сільської ради в цій справі стосується саме земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

При цьому, належних та допустимих доказів з яких достовірно би вбачався той факт, що до наданої оспорюваним ним рішенням земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,1500 га включено також і ту земельну ділянку площею 0,0006 га, на яку йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, ОСОБА_2 суду не надано.

Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Аналогічні приписи містить також ч.1 ст.4 ЦПК України. Способи захисту визначені ст.16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, мас право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав, свобод чи інтересів. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений ст.13 ЦПК України, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У даній справі позивачем ОСОБА_2 не доведено доказами, що спірне рішення сільської ради стосується його прав на майно, які потребують судового захисту, отже в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за недоведеністю, чого помилково не врахував суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій справі.

Згідно ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2017 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 слід змінити, скасувавши його в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В решті рішення суду має бути залишено без змін.

Враховуючи вирішення позовних вимог у справі, судові витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03.10.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування - змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування - відмовити.

В решті рішення - залишити без змін.

Судові витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 11.03.2020.

Суддя-доповідач

Судді