ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/976/20 Справа № 185/8832/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Затишне місто про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Затишне місто про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства Затишне місто про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Затишне місто про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, котрим позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

У відзиві Комунальне підприємство Затишне місто на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 листопада 2015 року на підставі наказу №74-К від 13 листопада 2015 року позивача було прийнято на посаду начальника договірного відділу комунального підприємства Затишне місто (а.с.6 т.1).

Наказом № 321 від 21.07.2016 року на підприємстві було запроваджено скорочення штатних одиниць (а.с.62-63 т.1).

Рішенням комісії по скороченню штатів від 22.07.2016 року встановлено, що начальник договірного відділу ОСОБА_1 підлягає скороченню (а.с.64-65 т.1).

Наказом № 325 від 27.07.2016 року прийнято рішення про попередження ОСОБА_1 про звільнення (а.с.66 т.1).

28 липня 2016 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення та запропоновано вакантні посади (а.с.74-75 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення ОСОБА_1 на підприємстві з 28.07.2016 року по 28.09.2016 року включно були вакантні посади, а саме: робітник з благоустрою, прибиральник службових приміщень, ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер, інспектор з благоустрою.

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 були запропоновані посади менеджера з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою та озеленювача.

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала заяву, якою погодилась на переведення на посаду заступника начальника дільниці благоустрою (а.с.76 т.1).

Того ж дня, 28 вересня 2016 року на засіданні комісії по скороченню штатів, за участю ОСОБА_1 , було прийнято рішення про невідповідність ОСОБА_1 посаді заступника начальника дільниці благоустрою (а.с.79-80 т.1).

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 відпрацювала повний робочий день, та наказом №121-к від 28.09.2016 року була звільнена за скороченням штату на підставі ч.1 ст. 40 КзпП України, з виплатою вихідної допомоги.

Цього ж дня 28.09.2016 року провідним інспектором з кадрів Кононенко Т.І. по закінченню робочого дня, надано ОСОБА_1 трудову книжку і наказ про її звільнення з яким позивач була письмово ознайомлена.

Вказаний факт визнаний сторонами та жодним чином не споростовувався.

Статтею 40 КППЗ України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було проведено у відповідності діючого законодавства.

Посилання ОСОБА_1 на лікарняний лист, як доказ того, що її звільнення було незаконне, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

28 вересня 2016 року, ОСОБА_1 про наявність захворювання не повідомила представників відповідача і перебувала на роботі та пропрацювала весь робочий день.

Крім того, після одужання та отримання лікарняного позивачка не пред`явила лікарняний відповідачу для отримання коштів за знаходження на лікарняному.

Доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до лікаря в робочий час, до звільнення, суду не надано.

А тому, отримання позивачки лікарняного після звільнення не може вважатись обставиною при якій особа не може бути звільнена (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Окрім цього, статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена 28.09.2016 року, однак до суду позивачка звернулась лише 02.11.2016 року, що свідчить про пропуск нею строку для звернення до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було порушено порядок звільнення, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до ст. 49-2 КзпП України працівники, посади яких скорочуються персонально попереджаються про вивільнення, крім того, саме звільнення може відбутися не раніше закінчення двомісячного попереджувального строку. Про наступне звільнення позивачку було завчасно повідомлено.

Разом з попередженням позивачу 28.07.2016 року були запропоновані посади майстер з благоустрою, диспетчер, інспектор з благоустрою, робітник з благоустрою (чистка ливн. Каналізацій), прибиральник службових приміщень (громадського туалету), ловець бездоглядих тварин, робітника благоустрою.

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 були запропоновані посади менеджера з закупівель 2 категорії, заступник начальника дільниці благоустрою та озеленювача.

Протоколом наради від 28.09.2016 року комісією була розглянута заява позивача щодо її переведення на посаду заступника начальника дільниці благоустрою та прийняте рішення в якому зазначено, що ОСОБА_1 не може бути прийнято на посаду заступника начальника дільниці благоустрою в зв`язку з відсутністю інженерно-технічної освіти та стажу роботи на інженерно-технічних посадах.

Крім того, заступник начальника дільниці благоустрою входить до складу тендерного комітету відповідача і повинен вміти добре оперувати технічними характеристиками різної техніки, машин, механізмів та інструменту, який використовується в роботі дільниці для надання пропозицій щодо закупівель того чи іншого товару за бюджетні кошти. Проте цими знаннями позивач не володіла.

Водночас при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності. Повідомляють про це не пізніш як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці. Такий обов`язок врегульований Законом України Про зайнятість населення від 01.03.1991 року та за вих.№1755/16 від 28.07.2016 року на адресу центра зайнятості був направлений звіт про заплановане вивільнення працівників, де була зазначена і позивач.

Твердження апелянта, що відповідачем у порушення вимог ч.2 ст.49-2 КзпП України на час звільнення не були запропоновані всі наявні вакансії, є безпідставними з наступних підстав.

Попередженням від 28.07.2016 року позивача було проінформовано особисто про майбутнє звільнення з займаної посади за п.1 ст.40 КзпП України разом з запропонуванням їй вакантних посад.

ОСОБА_1 були запропоновані всі наявні посади з врахуванням документів, які мстилися в особовій справі та були зазначені у особовій картці позивача, особовому листку з обліку кадрів та достовірність яких вона підтвердила особистим підписом при прийнятті на роботу.

Між тим, від запропонованих посад, а саме: робітника благоустрою, робітника з благоустрою (чистка ливн. каналізацій), прибиральник службових приміщень (громадського туалету), ловець бездоглядних тварин, майстер з благоустрою, диспетчер, інспектор з благоустрою, ОСОБА_1 відмовилась.

Будь-яких заяв, які б свідчили про бажання ОСОБА_1 працювати на зазначених посадах до адміністрації КП Затишне місто ПМР не надходило.

Таким чином, у період з 28.07.2016 року по 27.09.2016 року, позивачу були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Посилання апелянта, що діями відповідача їй завдано моральної шкоди і відповідно до ст. 237-1 КзпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати працівнику моральну шкоду, у зв`язку з не наданням наявної вакантної посади, яка була запропонована самим відповідачем, що призвело до моральних страждань, втратою засобів до існування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки будь-яких доказів які б підтверджувались документами в цій частині позивачем не надано.

Згідно ст. 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з роз`ясненнями зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Також, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична або юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що КП Затишне місто ПМР було спричинено останній моральну шкоду.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича