Справа № 456/3288/19
Провадження № 2/456/277/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11 березня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі просять визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями та спорудами належить їм на праві спільної часткової власності. Відповідач ОСОБА_4 є колишнім чоловіком ОСОБА_2 , шлюб між якими було розірвано 12.08.1997. За час подружнього життя у них народилося двоє дітей, які вже є повнолітніми. Після реєстрації шлюбу з відповідачем вони зареєстрували його у спірному будинку. Проте з 1995 року ОСОБА_4 в будинку не проживає. Рішенням Стрийського місцевого районного суду в 2003 його позбавлено батьківських прав. На судові засідання під час розгляду справ про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав відповідач не з`являвся. Рішення ухвалювали за його відсутності. Реєстрація відповідача у їхньому житловому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, вони несуть додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не мають можливості оформити житлову субсидію.

Оскільки відповідач без поважних причин понад рік не проживає у спірному житловому будинку, де не залишилося його особистих речей, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вони змушені звернутися з даним позовом до суду.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, на виклик суду повторно не з`явився, про причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, свідка, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 63037176 від 08.07.2016 /а.с. 12-13/.

Досліджені в судовому засіданні копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , рішення Місцевого Стрийського районного суду від 10.09.2003 та належним чином завірена копія перекладу свідоцтва про шлюб від 08.07.2002 вказують на той факт, що відповідач ОСОБА_4 є колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_2 /а.с. 9-11/

Також з долученої до матеріалів справи будинкової книги встановлено, що з 10.03.1991 у вищевказаному будинку відповідач ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області та довідкою Нижньостинавської сільської ради № 596 від 28.11.2019 /а.с. 14-17, 21/.

Разом з тим, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що проживає по сусідству з позивачами по справі в АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 , який доводиться колишнім зятем та чоловіком позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно, не проживає в їх будинку з 1995 року.

У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком. Даних про яку-небудь зацікавленість свідка в результаті розгляду справи немає, її покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Окрім того, факт реєстрації ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , але фактичного непроживання з 1995 року додатково стверджується актом обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 за № 362 від 15.08.2019 /а.с. 18/.

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 1995 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з будинком не підтримує, в будинку немає його майна, жодних особистих речей.

Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 з поважних причин судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 , який на праві спільної часткової власності належить позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відтак позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачами до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 13.03.2020.

Суддя Л.В.Гула