Справа №203/214/20
Провадження №2/0203/485/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-представника відповідача Ювка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними, визнання протиправними та скасування записів про державну реєстрацію права власності, поновлення записів про право власності,

у с т а н о в и в:

1. 14 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «ПУМб», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання дій неправомірними, визнання протиправними та скасування записів про державну реєстрацію права власності, поновлення записів про право власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.11.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким позивач отримав кредит у сумі 350 000,00 доларів США. Того ж дня між сторонами на забезпечення виконання кредитних зобов`язань було укладено договір іпотеки, за яким позивач передав в іпотеку відповідачеві придбане за кредитні кошти нерухоме майно. Згодом відповідач реалізував своє право за договором іпотеки й набув право власності на іпотечне майно. Відповідач не мав права реєструвати за собою право власності на вказане майно, оскільки такі дії суперечать приписам Закону України від 03.06.2014 №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, чинний закон для таких випадків вимагав укладення між сторонами окремого договору, проте відповідач скористався лише застереженням, що містилося у договорі іпотеки, не отримавши на це згоди позивача. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання неправомірними дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д.О. (який зареєстрував право відповідача) з ухвалення відповідних рішень, визнання протиправними та скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, поновлення записів про право власності позивача на відчужене майно (а.с.а.с. 1 - 7, 36, 38).

2. 10 березня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що набуття ним права власності на іпотечне майно цілком відповідало чинному на час такого набуття законодавству. Таку можливість сторони передбачили у вигляді застереження, що містилося в укладеному договорі іпотеки. Крім того, відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність (а.с.а.с. 51 - 53).

3. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2020 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виключено з числа третіх осіб.

4. Того ж дня суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду по суті (а.с. 93).

5. Позивач до суду не з`явився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 92).

6. Представник відповідача у суді заперечував проти позову, пояснивши, що набуття відповідачем права власності на іпотечне майно цілком відповідало чинному на час такого набуття законодавству. Таку можливість сторони передбачили у вигляді застереження, що містилося в укладеному договорі іпотеки. Крім того, представник відповідача просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

7. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. до суду також не з`явився, звернувшись з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с. 102).

8. ОСОБА_2 до суду також не з`явилася, повідомлялася належним чином.

9. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

10. Судом встановлено, що 14.11.2007 між позивачем і Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено кредитний договір №5823974, за яким позивач отримав кредит у сумі 350 000,00 доларів США (а.с.а.с. 13 - 17).

11. Того ж дня між сторонами на забезпечення вказаних кредитних зобов`язань було укладено договір іпотеки №5824213, за яким позивач передав в іпотеку відповідачеві придбані за кредитні кошти будинок

АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. і зареєстрований у реєстрі за №4966 (а.с.а.с. 18 - 32).

12. 26 квітня 2016 року відповідач, керуючись статтею 4 договору іпотеки від 14.11.2007 року №5824213, набув право власності на предмет іпотеки. Реєстраційні дії було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. (а.с.а.с. 122, 145-звор.).

13. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

14. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

15. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

16. Частиною 1 статті 48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

17. За змістом частин 2, 3 статті 51 ЦПК, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

18. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому така особа самостійно визначає іншу особу (відповідача), що порушила її права або охоронювані законом інтереси.

19. Судовий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права, свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, були порушені особою (особами), визначеними позивачем в якості відповідача (відповідачів).

20. Судом встановлено, що рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно було ухвалено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. Ним же до відповідного реєстру було внесено й записи про такі дії.

21. Між тим, згідно з позовною заявою приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. набув процесуального статусу третьої особи (не відповідача). При цьому позовні вимоги про визнання неправомірними дій з ухвалення рішень висунуто саме нотаріусу, що суперечить засадам чинного процесуального закону.

22. Клопотань про заміну про залучення до участі у справі другого відповідача, заяв про зміну позовних вимог протягом підготовчого провадження від позивача не надходило.

23. З огляду на викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій третьої особи з ухвалення рішень про реєстрацію за відповідачем права власності на предмети іпотеки.

24. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог (визнання протиправними та скасування записів, поновлення запису), суд виходить з такого.

25. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

26. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

27. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

28. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

29. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

30. Законом України від 05.12.2019 №340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон №340-ІХ), який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України від 01.07.2004 №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952) викладено у новій редакції.

31. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону №1952 (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

32. Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

- судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

- судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

- судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

33. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

34. Таким чином, суд вважає, що від 16.01.2020 (тобто на час звернення позивача до суду із цим позовом і ухвалення судом цього рішення) законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Відтак застосування позивачем такого способу судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не надасть останньому ефективний захист її прав.

35. Крім того, додатковим підтвердженням цього висновку є приписи пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №340-ІХ, згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

36. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

37. З огляду на це суд доходить висновку про те, що у зв`язку із викладенням статті 26 Закону №1952 у новій редакції згідно із Законом №340-ІХ, який набрав чинності з 16.01.2020, станом на час звернення позивача до суду та ухвалення цього рішення зазначений закон вже не визначає такого способу захисту порушених прав та інтересів як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, отже, починаючи від 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Законом України №1952.

38. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 (справа №922/2589/19), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом.

39. Зазначене є безумовною підставою й для відмови у задоволенні вимог про поновлення відповідних записів, оскільки вони є похідними від проаналізованих вище.

40. Відмовляючи у задоволенні заявленого у справі позову, суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на недотримання ним принципу добросовісності, закріпленого у пункті 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України.

41. Відповідно до вимог ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

42. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, 06.12.2007).

43. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004).

44. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

45. У подібній правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018, ухваленій у справі №338/180/17, було застосовано доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

46. В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

47. Судом було встановлено, що 07.02.2018 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/4209/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМб» про припинення зобов`язань за кредитним договором, визнання відсутнім права на стягнення, припинення дії іпотеки, скасування записів, було ухвалене рішення, яким суд, серед іншого, визнав договір іпотеки від 14.11.2007 №5824213, укладений між ЗАТ «ПУМб» та ОСОБА_1 , припиненим з 26 квітня 2016 року (номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень - 72090604).

48. Очевидно, що дії позивача, який під час розгляду цивільної справи №203/4209/17 не заперечувавправомірність набуття банком права власності на предмети іпотеки, а згодом пред`явив позов, спрямований на скасування відповідних рішень державного реєстратора, суперечать його попередній поведінці і містять ознаки недобросовісності.

49. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 №81263995 (справа №390/34/17).

50. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення заявленого у справі позову.

51. У порядку статті 141 ЦПК, ураховуючи часткове звільнення позивача від сплати судового збору, суд вважає за необхідне віднести їх на рахунок держави.

52. Керуючись статтями 5, 7, 10 - 13, 19, 23, 76 - 81, 89, 133, 141, 209 - 211, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) у позові до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (ідентифікаційний код - 14282829; 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, 4), треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, ОСОБА_2 , про визнання дій неправомірними, визнання протиправними та скасування записів про державну реєстрацію права власності, поновлення записів про право власності відмовити.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 21 вересня 2020 року.

Суддя М.О. Католікян