Справа № 486/1740/19
Провадження № 2/486/113/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Коршак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2019 року представник позивача звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що відповідно до підписаної анкети-заяви №б/н від 14 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», викладеними на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, який діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 12 вересня 2019 року наявна заборгованість у розмірі 63336,62 гривень, яка складається з: 48059,41 гривень - заборгованість за кредитом, 11784,99 заборгованість по відсоткам за користування кредитом,а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 2992,22 гривень штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 63336,62 гривень та судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У надісланій на адресу суду відповіді на відзив вказує, що відповідач 14 листопада 2018 року отримав кредит у розмірі 30000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил, які разом з Тарифами становлять договір. Вважає, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки грошові кошти надавались у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, а не кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. З анкети-заяви від 14 листопада 2018 року вбачається, що відповідач висловив згоду на укладення договору, про що засвідчив підписом. З тарифу обслуговування кредитних карт «Platinum» вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку 0,01% річних за користування кредитним лімітом в пільговий період та 3,1% (37,2% на рік). Посилання відповідача на постанову ВСУ по справі №6-16цс15 вважає недоречною, оскільки позивач надав докази, що відповідача було ознайомлено саме із Умовами та правилами надання банківських послуг та наказ банку. Щодо посилання на постанову ВСУ за справою №342/180/17, вказує, що надані банком документи у вигляді наказу про затвердження редакції умов та правил надання банківських послуг, довідка та виписка по рахунку підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг та укладення кредитного договору. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку починаючи з 20 листопада 2018 року. Відсутність в матеріалах справи оригіналів кредитного договору не є підставою для відмови в позові за наявності його копії та інших доказів, які свідчать про укладення кредитного договору і часткове його виконання. Зазначає, що сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерські експертизи по справі не призначались. Стосовно стягнення штрафу і пені одночасно, вказує, що це не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Зазначає, що відповідач помилився щодо дійсних обставин справи, адже копія анкети-заяви від 14 листопада 2018 року була додана до позовної заяви. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, врахувати позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. В відзиві зазначає, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими. Просить звернути увагу, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 14 листопада 2018 року, на яку посилається позивач, як на підставу виникнення у відповідача кредитних зобов`язань, як на докази укладання кредитного договору, позивачем не надана до позовної заяви. В матеріалах справи взагалі відсутні докази укладання кредитного договору між банком та ним. Кредитного договору б/н від 14 листопада 2018 року між ним та банком не укладалось, про умови кредитування йому повідомлено не було, жодних відсоткових ставок за користування кредитом йому взагалі невідомо. Вказує, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів банку не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Документи, долучені до позовної заяви, не містять інформації про суму наданого кредиту, терміни повернення кредиту та періоду сплати платежів. Вказує, що складові заборгованості є нечіткими, двозначними та несправедливими, а наслідком їх застосування стане завдання йому значної матеріальної шкоди.

Відповідач надіслав також пояснення на відповідь на відзив, в яких вказує, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 14 листопада 2018 року відсутня в матеріалах справи №486/1740/19, тобто відсутній доказ укладання кредитного договору. Виконаний банком розрахуок заборгованості не є належним доказом, який доводить обґрунтованість вимог банку. З виписки по рахунку за період з 01 січня 1999 року по 27 січня 2020 року наданої до суду позивачем чітко вбачається, що вона складена з грубим порушенням вимог постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, а тому є неналежним доказом проведення будь-яких банківських операцій та наявності заборгованості у відповідача. Фотографія, надана позивачем до суду, як доказ укладання кредитного договору взагалі не є належним доказом. Жоден з документів, долучених позивачем до позовної заяви як доказ не містить інформації про суму наданого кредиту, терміни повернення кредиту та періоду сплати платежів. Тому є безпідставним та протиправним нарахування заборгованості за процентами та судових штрафів. Позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував позовні вимоги та їх мотивованість, а позовна заява та відповідь на відзив побудовані лише на припущеннях. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного.

В поданій позовній заяві, позивач посилається на те, що 14 листопада 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, який представляє собою анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно з яким відповідач отримав кредит в розмірі 30000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на на картковий рахунок.

На підтвердження зазначеного, позивачем надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи /а.с. 8-27/.

Згідно з ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Також, до суду надано розрахунок заборгованості /а.с. 6-7/. Однак не надано анкету-заяву чи будь-який інший документ, що свідчив би про існування між сторонами договірних відносин.

В матеріалах справи є акт від 08 жовтня 2019 року, складений заступником керівника апарату суду ОСОБА_2 В. /а.с. 39/, згідно якого під час розкриття конверта (пакета), надісланого АТ КБ «ПриватБанк» виявлено недоліки, а саме відсутній документ, вказаний у додатку до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, а саме копія заяви позичальника.

Вказаний акт надісланий того ж дня на адресу АТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 40/.

Тому матеріалами справи спростовуються посилання позивача на те, що всі умови договору, укладеного між сторонами, зафіксовані.

До суду не надано жодного документу, підписаного сторонами, який би містив розмір відсоткової ставки, розміру штрафів, пені, тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

В силу ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку, Тарифи.

Разом з тим, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи не містять підпису відповідача, акета-заява позичальника взагалі відсутня в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, в документах, доданих до позовної заяви відсутня анкета-заява позичальника, та умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсоткової ставки, які б містили підпис відповідача.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на анкету-заяву, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи, як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та його розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

Надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифи ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

В ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Тому відсутні підстави вважати, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладався кредитний договір, який на думку позивача, відповідачем порушений, внаслідок чого виникла заборгованість, так як підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні.

Вказаний правовий висновок, викладено в Постанові Великої палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 1921 грн. покладається на позивача /а. с. № 1/.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Акціонерному товариству комерційний банк ПриватБанк в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова