Справа № 2-1057/10 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1378/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів -Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретар Жукровська Х.І.,

з участюпредставника позивача Кульбій-Кухар Ю.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніву місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Ванівського Ю.М., у справі за позовом Акціонерного Товариства «Мегабанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивував тим, що 15.04.2005 року між ВАТ "Мегабанк" та ТОВ «Торговий дім «Львівська макаронна фабрика» було укладено договір №35-2005 про надання кредиту, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 200 000, 00 грн. строком з 15 квітня 2005 року по 10 жовтня 2006 року зі сплатою 23 процентів річних. Згідно із додатковою угодою №1 від 10.05.2005 року до кредитного договору суму кредиту було збільшено до 4000 000, 00 грн., строк користування кредитом було продовжено до 14 квітня 2010 року. Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 кредит позичальнику було видано. Таким чином, позивачем виконано зобов`язання щодо надання кредиту позичальнику згідно з умовами кредитного договору. Відповідно до договору поруки від 15.04.2005 року, зі змінами від 10.05.2005 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , відповідач поручився перед позивачем за виконання позичальником в повному обсязі усіх його обов`язків, що виникнули із кредитного договору. В свою чергу, ОСОБА_2 умов кредитного договору не виконує, в результаті чого заборгованість становить 2 828076, 04 грн.; заборгованість за відсотками 587714, 56 грн.; заборгованість штрафу за порушення строку сплати процентів складає 386407, 58 грн.На підставі вищевикладеного, просив позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року позов Акціонерного товариства "Мегабанк" до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Торговий дім «Львівська макаронна фабрика» про стягнення заборгованості задоволено.

Стянуто з ОСОБА_2 користь Акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором №35/2005 від 15.04.2005 року у сумі 3 802 198, 18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 користь Акціонерного товариства «Мегабанк» судові витрати у розмірі 1 730, 00 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що дане рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справ, а саме не з`ясовувалось, чи був припиненим договір поруки від 15.04.2005 року на момент звернення позивача до суду та розгляду справи, не з`ясовувалось, чи надавав відповідач згоду на підвищення процентів за користування кредитом згідно додаткової угоди №4 від 29.08.2008 року до кредитного договору від 15.04.2005 №35-2005. Зазначає, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм з аналогічних правовідносин.

В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на час подання позову до суду) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зазначає, що 29.08.2008 року мав місце юридичний факт припинення договору поруки, укладеного ним із позивачем, в силу ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки без його відома було підвищено розмір процентів за користування кредитом, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності як поручителя за кредитним договором. Так, додатковою угодою №4 від 29.08.2008 року до кредитного договору від 15.04.2005 року №35-2005 п.1.1. викладено в новій редакції, якою, зокрема, передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити 24% річних на умовах, передбачених договром. Таким чином, 29.08.2008 року було підвищено проценти за користування кредитом із 23% до 24% річних, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за кредитним договором. При цьому, вказує, що згоди в будь-якій формі на підвищення процентів не надавав, ні шляхом внесення змін до договору поруки, ні шляхом окремого повідомлення на ім`я позивача, у якому б погоджувався на підвищення таких процентів.

Окрім того, п.5.1 договору поруки від 15.04.2005 року не встановлює строку його дії. Вважає, що листи позивача №02/19/1 від 13.01.2009 року та №02/1/900 від 21.07.2009 року, якими його повідомлено про порушення зобов`язання за кредитним договором та попереджено про примусове стягнення, не є пред`явленням вимоги до поручителя в розумінні ч.4 ст.559 ЦК України.

Також зазначає, що у разі пред`явлення банківською установою вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 лютого 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Мегабанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, щодіють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїхпорушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючиправосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 15.04.2005 року між Відкритим акціонерним товариством "Мегабанк" та ТОВ «Торговий дім «Львівська макаронна фабрика» було укладено договір №35-2005 про надання кредиту, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 200 000, 00 грн. строком з 15 квітня 2005 року по 10 жовтня 2006 року зі сплатою 23 процентів річних.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 10.05.2005 року до кредитного договору суму кредиту було збільшено до 4000000, 00 грн., а строк користування кредитом було продовжено до 14 квітня 2010 року.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору, надання кредиту здійснювалося шляхом оплати розрахункових документів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 та/або шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 в ЛФ ВАТ «Мегабанк», що підтверджується випискою з особового рахунку № НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 4.3.1 Кредитного договору кредитодавець має право у випадку порушення позичальником умов договору, вимагати його дострокове розірвання, повернення отриманого кредиту, сплати нарахованих процентів та комісійної винагороди зі стягненням штрафу у розмірі, визначеному у розділі 7.

15 квітня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством "Мегабанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_2 поручається перед Відкритим акціонерним товариством "Мегабанк" за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Львівська макаронна фабрика" в повному обсязі усіх його обов`язків, що виникли з кредитного договору № 35/2005 від 15 квітня 2005 року.

Відповідно до додаткової угоди до договору поруки від 15.04.2005 року, яка укладена 10.05.2005 року, між позивачем та відповідачем, відповідач поручився перед позивачем за виконання позичальником в повному обсязі усіх його обов`язків, що виникнули із кредитного договору та за додатковою угодою № 1 від 10.05.2005 року до кредитного договору.

За змістом п. 2.4.1 договору поруки, кредитор має право змінити умови кредитного договору без згоди поручителя, якщо внаслідок цього не збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Додатковою угодою № 4 від 29.08.2008 року до кредитного договору від 15.04.2005 року № 35-2005 п.1.1. такого викладено в новій редакції, якою, зокрема, передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити 24% річних на умовах, передбачених Договром.

Таким чином, 29.08.2008 року було підвищено проценти за користування кредитом із 23% до 24% річних, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, яка діяла до 04 лютого 2019 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із усталеною судовою практикою, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановівід 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення перероду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

При цьому, висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19), які в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України повинні бути враховані судом.

Аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, яка діяла до 04 лютого 2019 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора відвимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання).Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №569/11865/16-ц (провадження № 61-18995сво18).

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) від 04 вересня 2019 року у справі№ 202/32532/13-ц (провадження № 14-374цс19).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно з частиною першоюстатті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Тобто зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

З матеріалів справи убачачється, що додатковою угодою № 4 від 29.08.2008 року, укладеною між позичальником та банком збільшено відсоткову ставку з 23 до 24 відсотків річних, внаслідок чого збільшено обсяг відповідальності поручителя без його згоди. Також встановлено, що зміни до договору поруки не вносилися, внесення змін до кредитного договору з поручителем не погоджувалося, а сам договір поруки не містить положень про відсутність необхідності погодження з поручителем таких змін.

Встановивши такі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що порука відповідача припинилася, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуюч наведене, колегія суддів відхиляє, як юридично неспроможні мотиви відзиву на апеляційну скаргу щодо відсутності необхідності погоджувати з поручителем (відповідачем) зміни до кредитного договору, пов`язані із збільшенням відсоткової ставки. А мотиви апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивачав суді апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 559 ЦК України, зокрема частини четвертої цієї статті, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII, який введено в дію з 04 лютого 2019 року, оскільки пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що ці положення застосовуються до відносин, що виникли після введення його в дію, а до цього моменту порука відповідача припинилась на підставі положень частини першої статті 559 ЦК України, яка за своєю суттю є правоприпиняючим фактом. Окрім цього, колегія суддів, за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача прийшла до висновку про припинення поруки саме із цієї підстави, а не з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, на положення якої посилається представник позивача в апеляційному суді.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакціїЗакону №2147-VIII від03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог банку.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п. п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на АТ «Мегабанк».

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2020 року скасувати та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Мегабанк`до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 35-2005 від 15 квітня 2005 року в сумі 3 802 198 грн. 18 коп. - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 550 грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанов складено 25 вересня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.