Справа № 344/8388/20
Провадження № 22-ц/4808/985/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за отримані предмети речового майна за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року під головуванням судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
02 липня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за отримані предмети речового майна.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач з 12 лютого 2018 року проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 та його було зараховано на всі види забезпечення, зокрема і речового.
Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 17 січня 2020 року № 11 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , звільненого з військової служби в запас на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 4-РС від 17 січня 2020 року згідно підпункту «Е» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду), з 17 січня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, утримано грошові кошти за недонос речового майна в сумі 2 661,51 грн. згідно довідки-рахунку № 1 від 17.01.2020 та в сумі 830,85 грн. згідно довідки-рахунку № 2 від 17.01.2020.
Посилаючись на звільнення відповідача з військової служби внаслідок набрання законної сили обвинувальним вироком суду відносно нього та на те, що у разі звільнення з військової служби з цієї підстави із звільнених осіб утримується вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, з урахуванням зносу, позивач просив стягнути з відповідача кошти за отримані ним предмети речового майна на загальну суму 3 492 грн. 36 коп.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом в/ч НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за отримані предмети речового майна.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спори щодо відшкодування коштів за отримані предмети речового майна особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання умов контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, що призвели до втрат військової частини у вигляді виданого такій особі речового майна. Тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки позовні вимоги військової частини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
У апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 посилається на незаконність ухвали суду.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що спір, з приводу якого він пред`явив позов, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством України владні управлінські функції, тобто вимога військової частини стосується соціального захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Вказує, що публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
При цьому, з огляду на положення ст. 1 та ст. 19 ЦПК України, ст. ст. 2, 4 КАС України не вважається публічно-правовим та розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та суб`єктом приватного права фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом права не публічного, а цивільного, зокрема права на відшкодування завданої шкоди.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади, а військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). А згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Зазначає, що у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.
Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із залученням представника військової частини до участі у семінарі.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України).
Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Судом встановлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2018 № 29 солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 12.02.2018 зарахований до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення (а.с. 6).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 січня 2020 року № 11 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , звільненого з військової служби в запас на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 4-РС від 17 січня 2020 року згідно підпункту «Е» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду), з 17 січня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 15).
Цим же наказом відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, вирішено утримати з ОСОБА_1 вартість виданих предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, в сумі 2 661,51 грн. згідно довідки-рахунку № 1 від 17.01.2020 та в сумі 830,85 грн. згідно довідки-рахунку № 2 від 17.01.2020.
Відповідно до п. 1 Розділу І Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МО України від 29.04.2016 року № 232, зареєстровано в МЮ України 26.05.2016 за № 768/28898, ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).
Згідно пункту 4 Розділу ІІІ Інструкції у разі звільнення з військової служби осіб офіцерського складу, сержантського і старшинського складу та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з урахуванням зносу та проводяться взаєморозрахунки в разі неотримання військовослужбовцем речового майна, право на отримання якого наступило за час проходження служби.
Наведене свідчить про те, що спір фактично виник між суб`єктом владних повноважень та особою, яка проходила військову службу, а отже, є публічно-правовим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддявідмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді військовослужбовця, що відноситься до публічної служби, отримав предмети речового майна та на час звільнення з військової служби внаслідок набрання законної сили обвинувальним вироком суду відносно нього їх строки носіння не закінчилися, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та у зв`язку з цим правомірно відмовив у відкритті провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що спір виник між рівноправними сторонами у правовідносинах та військова частина звернулася до суду за захистом права не публічного, а цивільного, а саме права на відшкодування шкоди, завданої державному майну, тому спір необхідно розглядати за правилами ЦПК України, не заслуговують на увагу враховуючи наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах, зробила наступні висновки.
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) зроблено висновок, що «у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається».

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності та обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року залишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук
Судді: В.Д. Фединяк
В.А. Девляшевський