ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 629/6302/19-ц

провадження 22ц/818/2834/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року у складі судді Каращука Т.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2019 року між нею та ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 500 000,00 грн з терміном повернення до 01 вересня 2019 року, про що було видано письмову розписку.

Зазначила, що боржник цей факт не заперечує, але гроші не повертає і від вирішення цього питання ухиляється та намагається переховуватися від неї.

Вказала, що інфляційне збільшення боргу за три місяця прострочення становить 7500,00 грн, а три процента річних від простроченої суми 4849,31 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 512 349,31 грн та судовий збір в розмірі 5123,49 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 512 349,31 грн та судовий збір в розмірі 5123,49 грн; скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2019 року у вигляді арешту на нежитлову будівлю - свинарник № 5 літ. «Г-1» площею 957,1 кв м; нежитлову будівлю - свинарник № 1 літ. «Е-1» площею 1062,3 кв м; нежитлову будівлю - кормоцех № 10 літ. «Ж-1» площею 258,6 кв м, які належать ОСОБА_2 та розташовані по АДРЕСА_1 та заборони їх відчуження.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне» подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду, виключивши з резолютивної частини рішення скасування заходів забезпечення позову.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває справа № 629/6377/19, рішення за якою не набрало законної сили та при розгляді справи товариство зверталося з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, але ухвалою суду від 06 лютого 2020 року відмовлено в такому забезпеченні з посиланням на те, що саме це нерухоме майно вже арештовано ухвалою суду від 27 грудня 2019 року. Зазначив, що оскаржуване рішення в частині скасування арешту на нерухоме майно є таким, що порушує права та інтереси товариства.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

09 червня 2020 року від представниці відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, яке задоволено.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне» необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відпали підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 січня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 500 000,00 грн та зобов`язався повернути їх до 01 вересня 2019 року, про що написав відповідну розписку, яку складено в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак вказані грошові кошти ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що у відповідача є нерухоме майно, яким він може розпорядитися. В разі задоволення її позову це призведе до неможливості поновити її порушені права та інтереси щодо коштів, які вона хоче повернути.

Просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме: нежитлову будівлю - свинарник № 5 літ. «Г-1» площею 957,1 кв м; нежитлову будівлю - свинарник № 1 літ. «Е-1» площею 1062,3 кв м; нежитлову будівлю - кормоцех № 10 літ. «Ж-1» площею 258,6 кв м, які належать ОСОБА_2 та розташовані по АДРЕСА_1 , та заборонити їх відчуження.

Як вбачається з інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 193814099, 193815994, 193817486 від 19 грудня 2019 року зазначене вище нерухоме майно дійсно належить відповідачу (а.с.19-21).

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нежитлову будівлю - свинарник № 1 літ. «Е-1» площею 1062,3 кв м; нежитлову будівлю - кормоцех № 10 літ. «Ж-1» площею 258,6 кв м, які належать ОСОБА_2 та розташовані по АДРЕСА_1 та заборонено їх відчуження (а.с.25-26).

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, встановленням обов`язку вчинити певні дії, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 1 статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частинами 7 та 8 статті 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо, а також обставини, зазначені в частині 13 статті 158 ЦПК України.

У пункті 10 зазначеної Постанови роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, так як безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 512 349,31 грн та судовий збір в розмірі 5123,49 грн. Сторонами рішення суду не оскаржувалось.

Скасовуючи вжиті заходи забезпечення позову, накладені ухвалою суду від 27 грудня 2019 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки відповідач не заперечував проти позовних вимог та був згодний на добровільну передачу нерухомого майна у власність позивачки з метою погашення заборгованості, підстави для збереження вжитих судом заходів забезпечення позову наразі відсутні.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для скасування заходів забезпечення позову.

Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне», які містяться в апеляційній скарзі колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не можуть бути підставами для скасування судового рішення в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

Як в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 13), так і в Конституції України (стаття 55) передбачено, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Такі самі положення передбачені Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України. Зокрема, статтею 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Оскаржуваним рішенням суду стягнуто заборгованість зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 512 349,31 грн та у зв`язку із задоволенням позовних вимог, скасовано вжиті судом заходи забезпечення позову, що передбачено чинним процесуальним законодавством.

Даним судовим рішенням не вирішувалось питання щодо приналежності сторонам зазначеного нерухомого майна, а лише скасовані заходи забезпечення позову.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне» не позбавлене можливості у цивільній справі № 629/6377/19 звернутися до суду з заявою про забезпечення позову.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції щодо скасування заходів забезпечення позову, Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне», який не приймав участі у справі, права та обов`язки якого не містяться в мотивувальній частині рішення та питання щодо його прав та обов`язків не вирішувалося в резолютивній частині, обрав спосіб захисту, який не забезпечує відновлення його порушеного права.

Враховуючи, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту, обрання товариством способу захисту, який не забезпечує відновлення його порушеного права, судова колегія вважає, що доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Хлібне» залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року