ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 629/2764/18

провадження № 22-ц/818/2773/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ФОП ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації іншого речового права-оренди, зобов`язання повернути власнику земельну ділянку, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року, у складі судді Каращука Т.О., в залі суду в м. Лозова,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 із вказаним позовом.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 6, 3334 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області, з цільовим використанням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0291. 02.09.2010 року позивач уклала договір оренди земельної ділянки з ФОП ОСОБА_2 строком на 5 років. Вказує, що у грудні 2015 року вона звернулась до ФОП ОСОБА_2 з проханням повернути земельну ділянку, оскільки строк дії договору закінчився, однак відповідач відмовився повертати та повідомив, що договір укладено не на 5 років, а на 49 років, на підтвердження чого надав їй примірник договору оренди землі. Після чого 21.02.2018 року адвокат позивача звернулася до міськрайонного управління Держгеокадастру у Лозівському районі та м.Лозова з адвокатським запитом, у відповідь на який було надано копію примірника договору оренди та інші документи, пов`язані з укладенням договору. З отриманих документів було встановлено, що договір дійсно укладено на 49 року, хоча позивач укладала договір оренди лише на 5 років. В примірниках договору оренди на 49 років, як зазначає позивач, невідома особа підписалася замість неї.

У зв`язку з вказаним, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати договору оренди земельної ділянки недійсним, скасувати державної реєстрації іншого речового права-оренди, зобов`язання повернути власнику земельну ділянку.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року, повний текст якого виготовлено 21 лютого 2020 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зазначає, що розписка про отримання авансу у розмірі 25 000 грн. не може слугувати доказом у справі, оскільки сторонами спірного договору є ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в той час як за спірною розпискою сторонами є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказує, що судом не було враховано, що ОСОБА_2 зареєстрував спірний договір оренди земельної ділянки від 02.09.2010 року лише 10.02.2012 року. Також наполягає на тому, що вона не підписувала вказаний договір. Посилається на те, що спірний договір не відповідає її внутрішній волі, оскільки вона не мала наміру його укладати, тим більше на строку 49 років. Вказує, що вона здавала свою земельну ділянку в оренду строком на 5 років про що укладала відповідні договори оренди. Зазначає, що відповідач ввів її в оману, попросивши підписати документи, які, він сказав не стосуються її та необхідні лише для податкової служби. Оскільки вона є людиною похилого віку та має поганий зір повірила йому та підписала документи. Також вказує, що не була знайома із ОСОБА_3 , ані його сином ОСОБА_2 .

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав до суду відзив, в якому просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що доводи апелянта про те, що вона не була знайома із відповідачем не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказує, що такі доводи є лише неправдивими відомостями та не мають прийматися судом апеляційної інстанції, так як вони заявлені в порушенні вимог ст. 367 ЦПК України. Посилається на те, що доводи апелянта щодо розписки про отримання авансу є суперечливі. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин на які вона посилається в апеляційній скарзі, окрім цього більшість із доводів апеляційної скарги не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2010 року позивач уклала договір оренди земельної ділянки з ФОП ОСОБА_2 строком на 49 років, про що свідчить копія договору оренди землі(а.с.8-10). У висновку про погодження реєстраційної справи(ас.15) також значиться строк 49 років, про що зазначено і в заяві ОСОБА_5 (а.с.58), наданої відповідачем.

Відповідно до Акту прийому-передачі земельної ділянки до Договору оренди від 02.09.2010 року(а.с.11), ОСОБА_1 передала ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 6, 3334 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області, з цільовим використанням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0291.

Вище вказана земельна ділянка належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, про що свідчить копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №743360(а.с.16), Інформація з Державного реєстру від 23.11.2017 року (а.с.17).

Згідно відомостей про договір оренди земельної ділянки(а.с.18), договір підписано 02.09.2010 року, а дата державної реєстрації та видачі значиться - 10.02.2012 року.

ОСОБА_1 отримала авансовий платіж у розмірі 25 000,00 грн. за договором від 02.09.2010 року від ОСОБА_2 , про що свідчить розписка(а.с.47).

У 2016 році позивач зверталася до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 02.09.2010 року, який було залишено без розгляду, як зазначається сторонами.

З наданих сторонами матеріалів, не встановлено факту укладення договору строком на 5 років, як зазначала в позові ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування підстав для встановлення недійсності правочину.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договори найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Частиною першою статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Передбачене статтями 12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Отже, процесуальний обов`язок суду - належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - докази порушення права позивача на користування орендованого ним майна), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні, які саме перешкоди чиняться позивачу.

Зазначеного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі у справі № 573/1677/18 .

Основним доводом апеляційної скарги є те, позивачка не мала намір укладати вказаний договір та не підписувала його.

Ухвалою судді ОСОБА_6 від 16.10.2018 року було задоволено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Провадження по справі зупинено до проведення експертизи.

Однак справу було повернуто до суду у зв`язку з неможливістю проведення експертизи експертною установою. Повторно клопотань про проведення почеркознавчої експертизи позивачем не надавалося, на проведенні не наполягала.

В суді апеляційної інстанції клопотань щодо проведення судово-почеркознавчої експертизи не заявляла.

Апеляційний суд доходить висновку, що висновок судово-почеркознавчої експертизи неможливо замінити іншими засобами доказування, що вже містяться в матеріалах справи, оскільки для перевірки доводу апелянта про те, що вона не підписувала спірний договір та правильного вирішення справи по суті спору необхідні спеціальні знання.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта про те, що розписка про отримання авансу (орендної плати) у розмірі 25 000 грн. не може бути доказом у справі не приймаються колегією суддів, оскільки у суді першої інстанції позивач підтверджувала той факт, що отримала від відповідача оренду плату у розмірі 25 000 грн. (а.с 77)

Не зазначення у розписці, що ОСОБА_2 є фізичною особо-підприємцем висновків суду не спростовує.

Посилання апелянта на те, що вона не мала наміру укладати договір оренди земельної ділянки строком на 49 років не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Форма Типового договору оренди землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220.

При цьому підписи сторін є одним із обов`язкових реквізитів договору, які повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частини перша статті 216 ЦПК України).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

С.С. Кругова