Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 607/18248/19

провадження № 61-3018св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіна Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяна Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2020 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Ломакіна Лілія Володимирівна (далі - ПНТМНО Ломакіна Л. В.), приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяна Володимирівна (далі - ПНТРНОТО Кравець Т. В.), про визнання договорів дарування недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2017 році під систематичним психологічним впливом її дочки - ОСОБА_2 , не розуміючи реальних наслідків, їх значення та юридичної природи своїх дій, переоформила все зареєстроване на неї майно на свою дочку. Вказувала, що як до переоформлення майна, так і після вважала себе його власником та не мала будь-якого бажання дарувати майно.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати недійсними: договір дарування житлового будинку від 29 березня 2017 року за № 434; договір дарування земельної ділянки від 29 березня 2017 року за № 436; договір дарування магазину від 31 травня 2017 року за № 482; договір дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 485; договір дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 491; договір дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 488; договір дарування садового будинку від 11 травня 2017 року № 702, загальною площею 95,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; договір дарування земельної ділянки від 11 травня 2017 року № 703, загальною площею 0,064 га, кадастровий номер :01:001:0995, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення по справі судово-психологічної експертизи відмовлено.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсними: договору дарування житлового будинку від 29 березня 2017 року за № 434, договору дарування земельної ділянки від 29 березня 2017 року за № 436, договору дарування магазину від 31 травня 2017 року за № 482, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 485, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 491, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 488 на підставі вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України відмовлено.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні клопотання щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 оскаржено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження, яка згідно норм процесуального права не оскаржується окремо від рішення суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 серпня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, а саме: неправильне застосування пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України при постановленні ухвали за результатом розгляду апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, порушення частини другої статті 357 ЦПК України щодо залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без руху у зв`язку з несплатою судового збору, розгляд апеляційної скарги неповноважним складом суду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Клопотання (заяви) учасників справи

У березні 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій вона просить постановити окрему ухвалу відносно відповідача відповідно до правил статті 262 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК Українисуд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду касаційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

Втім, колегія суддів, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали стосовно зловживання відповідачем процесуальними правами, не встановила передбачених законом підстав для її задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення по справі судово-психологічної експертизи відмовлено.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсними: договору дарування житлового будинку від 29 березня 2017 року за № 434, договору дарування земельної ділянки від 29 березня 2017 року за № 436, договору дарування магазину від 31 травня 2017 року за № 482, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 485, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 491, договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року за № 488 на підставі вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України відмовлено.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні клопотання щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз'яснення рішення чи відмову у роз'ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Положеннями частини другої цієї статті ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судове рішення апеляційного суду оскаржується з підстав порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2019 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 358 ЦПК України.

Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. При цьому оскаржувана ухвала у цьому переліку відсутня.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Таким чином, право на суд, складовим якого є право доступу до правосуддя, в аспекті апеляційного оскарження ухвали місцевого суду, може бути обмежено на національному рівні з легітимною метою та із забезпеченням пропорційності при застосуванні відповідних правових засобів, передбачених процесуальним законом. Наведене не має наслідком порушення права на доступ.

Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18), у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62цс19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

Право на апеляційне оскарження учасники справи та заінтересовані особи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхнім процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справіне підлягає оскарженню окремо від рішення суду, заперечення на неї можуть включатися до доводів апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд керувався пунктом 1 частини першої статті 358 ЦПК України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Разом із тим, вказана норма є загальною й застосовується у всіх випадках оскарження рішень та ухвал, якщо останні за певних обставин не підлягають оскарженню в апеляційному порядку, крім випадків, коли в ЦПК передбачені виключення з цього загального правила.

Так, згідно з пунктом 4 частини п`ятою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Зазначена норма є спеціальною відносно пункту 1 частини першої статті 358 ЦПК України й застосовується у випадках, якщо апеляційна скарга подана лише на ухвалу, яка відсутня в переліку статті 353 ЦПК України, тобто яка не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Отже, апеляційну скаргу на оскаржувану ухвалу місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, яка не зазначена у переліку частини першої статті 353 ЦПК України, суд апеляційної інстанції мав повернути відповідно до положень пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, а не відмовляти у відкритті апеляційного провадження.

Разом з тим, Ввдповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції хоча й дійшов неправильного висновку щодо постановлення ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 358 ЦПК України, однак дійшов правильного висновку щодо неможливості розгляду апеляційної скарги на ухвалу, яка не може бути оскаржена окремо від рішення суду, а тому скасування ухвали апеляційного суду з формальних міркувань не змінить суті вирішеного питання щодо неможливості оскарження ухвали місцевого суду до розгляду справи по суті та ухвалення рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 127/1788//16-ц (провадження 61-42019св18).

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги щодо перегляду ухвали місцевого суду в апеляційному порядку неповноважним складом суду, оскільки обставин, передбачених статтею 37 ЦПК України, матеріали справи не містять, а посилання на те, що колегія суддів, яка постановила оскаржувану ухвалу, брала участь в апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції по справі № 607/15555/17, не є підставою для неможливості розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції від 11 грудня 2019 року у справі № 607/18248/19.

Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний був залишити її апеляційну скаргу без руху у зв`язку із несплатою судового збору, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги вимогам, встановленим статтями 356 та 185 ЦПК України, у випадку оскарження судових рішень, які підлягають апеляційному перегляду відповідно до положень розділу V ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович