Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4971/17 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 3 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №274/4971/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 12 листопада 2019 року суддею Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві, повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому, просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його брат ОСОБА_2 подарував йому зазначений будинок. У цьому будинку зареєстрована відповідачка, яка п`ять років у ньому не проживає. Проте, цей факт не дозволяє на власний розсуд розпорядитися належним йому майном, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

23 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням заяви ОСОБА_3 , який діяв в її інтересах, про зміну підстав позову (а.с. 69-72, 126-129 т. 1), просила, визнати недійсними договори дарування 90/100 та 10/100 часток жилого будинку АДРЕСА_1 , за №№ 394, 395 відповідно, посвідчені 03.09.2016 приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком В.А.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначила, що її батько ОСОБА_2 набув у порядку спадкування право власності на вищевказаний будинок. 26.09.2017 батько помер. Право на спадкування за законом має вона та її мати, дружина померлого ОСОБА_4 23.12.2017 їй було передано лист суду, з якого вона дізналась про розгляд справи про визнання її такою, що втратила право користування житлом та про те, що 03.09.2016 батько подарував 90/100 та 10/100 будинку своєму брату ОСОБА_2 . Вважає, що договори дарування укладені батьком під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, внаслідок яких він втратив єдине житло. Зокрема, вказала, що оспорені правочини батько вчинив під час курсу лікування діагнозтованої йому онкологічної хвороби, що було вимушеним кроком з його сторони, усвідомленим задля порятунку життя. Також вказала, що батько позичав у брата гроші на лікування, а останній прагнув гарантованого покриття боргу без ризиків для себе на випадок смерті брата за рахунок нерухомого майна. Тому вважає, що оспорені нею правочини мають забезпечувальний характер виконання основного зобов`язання позики, а відтак є удаваними.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 травня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 82-83 т. 1).

Ухвалою цього ж суду від 21 листопада 2018 року провадження у справі за первісним позовом закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від позову (а.с. 191, 193-194 т. 1).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

На її думку, висновок суду про те, що «тяжка хвороба і тяжкі життєві обставини поняття не ідентичні» є помилковими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та судової практики, зокрема п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9, висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06.06.2016 у справі № 6-551цс16. Також вважає безпідставним висновок суду про те, що складений попередньо її батьком заповіт на ім`я свого брата, підтверджує його вільне волевиявлення на дарування будинку останньому, оскільки заповіт складений «на зустріч 2600 грн, одержаних батьком від відповідача на лікування у день складання заповіту», а не був виразом волі заповідача. Вказала, що цей заповіт посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування за відсутності у заповідача паспорта, який видано лише 19.08.2016. Судом, на її думку, не надано належної оцінки медичній документації щодо хвороби її батька, наданому відповідачем блокноту, який є фактично одноосібною хронологічною розпискою її батька про факти одержаного на лікування від брата. Послалася на порушення суддею норм процесуального права під час допиту свідка - дружини відповідача, яка крім того знаходилась на всіх підготовчих судових засіданнях в залі суду, неповне відображення судом показання свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила, що не встановлювала особу заповідача, не врахування судом показів свідків про те, що її батько не міг розмовляти. Фактично суд своїм рішенням надав оцінку заповіту поза предметом доказування у даному спорі. Крім того, висновок суду про те, що батько подарував будинок відповідачу не у зв`язку із тяжкими життєвими обставинами, а з інших мотивів, до яких призвела байдужа поведінка дружини покійного та її, як дочки, є безпідставним. Вказала, що предметом спору не є наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а тому мотив спірних правочинів не має самостійного значення, так як не є предметом спору і доказування у даній справі. Також, судом не встановлено чи призначалася пенсія її батькові, не досліджено його доходів. Вважає, що суд неправильно оцінив показання сторін, свідків у справі, письмові докази, які, на її думку, підтверджують ту обставину, що договір дарування вчинений її батьком вимушено, внаслідок тяжких обставин, у яких він опинився. Крім того, вважає, що суддя була зацікавлена у результаті розгляду справи, безпідставно затягувала підготовче судове засідання з метою усунення від участі у розгляді справи її представника за довіреністю. Послалася також на безпідставне стягнення з неї судом на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

У відзиві відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не довела обставини, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги. Вказав, що брат з особистої волі подарував йому будинок, який є ї батьківщиною, коштів він брату не позичав, а допомагав йому у лікуванні, оскільки дочка та дружина останнім не опікувалися.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 (а.с. 42, 43 т. 1). Останній є братом відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до договорів дарування від 03.09.2016 ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував), а ОСОБА_2 прийняв у власність (дарунок) 10/100 та 90/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , розташовані на не приватизованій земельній ділянці (а.с. 9, 172-187 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер (а.с. 44 т. 1).

ОСОБА_1 09.01.2018 подано заяву про прийняття спадщини (а.с. 77 т. 1).

Відповідно довідки до акта огляду МСЕК від 31.10.2016 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності з 20.09.2016 року, загальне захворювання, інвалідність встановлена строком до 01.10.2018 (а.с. 96 т. 1).

Останній з 15.08.2016 взятий на облік ЖООД з діагнозом С11.9. (а.с. 104-110 т.1).

16.08.2016 ОСОБА_2 проведено мультизрізову комп`ютерну томографію, встановлено, що на момент огляду вогнищевих змін головного мозку не виявлено. Встановлено КТ - ознаки Са носоглотки, з деструкцією тіла основної кістки, ската потиличної кістки передньої напівдуги С7 хребця. Аденопатія верхніх та середніх яремних л/вузлів (а.с. 111 т. 1).

ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції надано копії записів та копії чеків, у яких зазначені суми, які витрачалися як на лікування покійного ОСОБА_2 та на його особисті потреби (а.с. 120-124, 134-139 т. 1).

Згідно копії заповіту від 18.08.2016, складеного в с. Велика П`ятигірка Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося він заповів ОСОБА_2 (а.с.150 т. 1).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на укладення оспорюваного договору дарування під впливом тяжких обставин (онкохвороби батька, зловживання алкоголем) та вкрай невигідних умовах (втрата єдиного житла), вважала вказаний договір недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що позовна заява та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, як саме незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 та його несприятливе матеріальне становище могли бути усунені чи покращені в результаті укладення договору дарування спірного жилого будинку та обґрунтовано виходив з того, що наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України.

Зазначений висновок є правильним, оскільки він ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах та відповідає встановленим судом обставинам.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову.

Належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що саме тяжка хвороба ОСОБА_2 або зловживання алкоголем змусили його вчинити правочин щодо дарування належного йому будинку своєму братові ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суду не надала.

Судом першої інстанції були допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтвердили, що ОСОБА_12 , хоча і хворів, але самостійно пересувався, його часто бачили у селі, він особисто отримував пенсію. Нотаріус Богатирчук В.А., допитаний як свідок, підтвердив дійсність волевиявлення дарувальника.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на наявність заповіту, складеного ОСОБА_2 на ім`я свого брата, що передував укладенню оспорених правочинів, як доказ вільного волевиявлення особи, оскільки такий заповіт є чинним і ніким не оспорений.

Доводи ОСОБА_1 щодо надання судом оцінки дійсності заповіту спростовуються змістом рішення суду. Натомість посилання останньої на складення заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення не мають правового значення для вирішення даного спору, предметом якого є дійсність договорів дарування.

Понесення ОСОБА_2 витрат на лікування свого брата, факт хвороби ОСОБА_2 , не може свідчити про те, що останній був вимушений укласти договори дарування частин будинку через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням позивачки в порядку підготовки справи до розгляду витребувані дані про розмір пенсії ОСОБА_2 , яку останній отримував в період з 20.09.2016 по з 30.11.2016 в розмірі по 1130 грн щомісячно, з 01.12.2016 по 30.04.2017 в розмірі по 1247 грн щомісячно, з 01.05.2017 по 30.09.2017 в розмірі по 1312 грн щомісячно (а.с.104 т.2), проте така інформація на правильність висновків суду не впливає.

Суд першої інстанції також достатньо обґрунтувано мотивував у своєму рішенні відсутність підстав для визнання оспорених договорів дарування удаваними з підстав, визначених ст. 235 ЦК України.

Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Обґрунтовуючи позов у цій частині, позивачка зазначала, що батько позичав у брата гроші на лікування, а тому вважала, що оспорені нею правочини мають забезпечувальний характер виконання основного зобов`язання позики, а відтак є удаваними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не обґрунтувала удаваності договорів дарування з метою приховання договору позики, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, та, що воля сторін цих договорів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином.

Судом достовірно встановлено, що записи у блокноті, який надав у судовому засіданні відповідач та на який посилалась позивачка, як доказ підтвердження зобов`язальних відносин між батьком та його братом, вівся двоюрідною сестрою померлого - ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні як свідок пояснила, що дані записи вела з власної ініціативи, почала їх вести, коли ОСОБА_14 покинула сім`я, а коли встановили, що у останнього онкозахворювання почала записувати також і витрати на лікування. Про ці записи ОСОБА_2 не знав, поки не виник спір у суді.

Отже судом правильно встановлено, що записи, які велися у блокноті ОСОБА_13 , не підтверджують зобов`язальних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 та не можуть бути підставою для визнання оспорюваних договорів дарування удаваними.

Судом апеляційної інстанції не приймаються посилання ОСОБА_1 на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 06.06.2016 у справі № 6-551цс16, оскільки фактичні обставини у цій справі є відмінними від фактичних обставин справи, що переглядається.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Висновок суду про те, що ОСОБА_2 подарував будинок відповідачу не у зв`язку із тяжкими життєвими обставинами, а з інших мотивів, до яких призвела байдужа поведінка позивачки, як дочки дарувальника та його дружини, на правильність ухваленого рішення не впливає.

Колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час проведення підготовчого судового засідання, допиту свідка ОСОБА_7 , представництва інтересів ОСОБА_1 у суді, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними. ОСОБА_1 не зазначено у чому полягає пряма чи опосередкована заінтересованість судді в результаті розгляду справи, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині суд апеляційної інстанції також вважає безпідставними.

Судом у відповідності до ст. ст. 137, 141 ЦПК України стягнуто з позивачки понесені відповідачем та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу, яка надавалася його представником відповідно до договору про надання правничої допомоги, акту виконаних робіт та квитанції про оплату таких послуг на загальну суму 6000 грн, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині суд апеляційної інстанції не приймає.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 10 березня 2020 року.