Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 363/3654/18

провадження № 61-1281св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Управляюча компанія Вишгородської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 липня 2019 року в складі судді Баличевої М. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Суханової Є. М., Лівінського С. В., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Управляюча компанія Вишгородської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою, що знаходиться у спільній частковій власності.

В обгрунтування позову посилалися на те, що ОСОБА_1 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаної квартири є його син - ОСОБА_3 , його донька - ОСОБА_2 , рідний брат позивача - ОСОБА_4 та його донька, племінниця позивача - ОСОБА_5 , яким також належить по 1/5 частини вказаної квартири кожному.

Згідно із технічним паспортом на квартиру від 02 березня 2016 року спірна квартира загальною площею 50,8 кв. м є двокімнатною. Всі співвласники спірної квартири зареєстровані у ній.

На пропозицію позивачів встановити порядок користування спірною квартирою відповідно до часток у власності відповідачі категорично відмовилися. Позивачі та відповідачі не змогли досягнути домовленості щодо користування спірною квартирою.

Таким чином, просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: у користування позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 18,4 кв. м разом з лоджією площею 3,1 кв. м; у користування відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити житлову кімнату площею 10,7 кв. м; в загальному користуванні сторін залишити приміщення: кухні - 8,2 кв. м; вбиральні - 0,8 кв. м; ванної кімнати - 2,0 кв. м; коридору - 7,6 кв. м, стягнути з відповідачів на користь позивачів суму сплаченого судового збору.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Вишгордського районного суду Київської області від 30 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що по запропонованому позивачем варіанту визначити порядок користування квартирою неможливо, оскільки такий порядок призведе до погіршення житлових умов відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що вимога про виділення у користування кімнати площею 18,4 кв. м заявлена трьома позивачами, а не двома як вказав апеляційний суд. Таким чином, суд допустив помилку поділивши площу кімнати на двох осіб, в той час як позов заявлено трьома особами. Вказує, що з метою якнайкращого захисту інтересів співласників квартири допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справу № 363/3654/18 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та кожному з них належить по 1/5 частини у праві власності на цю квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 квітня 2016 року серії НОМЕР_1 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 квітня 2016 року.

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , який виготовлений 02 березня 2016 року вбачається, що вказана квартира загальною площею 50,8 кв. м є двокімнатною, житлова площа - 29,1 кв. м, у тому числі перша житлова кімната - 10,7 кв. м, друга житлова кімната - 18, 4 кв. м з лоджією 3,1 кв. м, кухня - 8,2 кв. м, вбиральня - 0,8 кв. м, ванна кімната - 2,0 кв. м, коридор - 7,6 кв. м, вбудована шафа - 1,1 кв. м Житлові кімнати в квартирі ізольовані.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 серпня 2003 року позов ОСОБА_1 задоволено та встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 10, 7 кв. м, а ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і неповнолітній дочці ОСОБА_5 виділено у користування житлову кімнату площею 18,4 кв. м. Ванну кімнату, кухню, туалет та коридор залишено у загальному користуванні. Вселено ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 . У виселенні ОСОБА_7 із вищевказаної квартири відмовлено. У зустрічному позові відмовлено.

З довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 21 серпня 2018 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані п`ять осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З листа Управляючої компанії Вишгородської міської ради від 14 листопада 2018 року № 395 убачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в обслуговуванні Комунального підприємства Управляючої компанії Вишгородської міської ради та станом на 08 листопада 2018 року за квартирою АДРЕСА_1 відсутня заборгованість за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

З актів депутатів Вишгородської міської ради Київської області Бражнікової Т. О. , Василенко Н. П. про обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18 березня 2019 року, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , однак з 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживають.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у справі, що переглядається є встановлення між сторонами у справі, як співвласниками у рівних частках квартири, порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Установлено, що позивачі та відповідачі є власниками по 1/5 частини квартири, належна їм частка квартири складає по 5,82 кв.м. житлової площі.

Звертаючись до суду позивачі просили встановити порядок користування указаною квартирою, виділивши у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 18,4 кв. м разом з лоджією площею 3,1 кв. м, а у користуванні відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити житлову кімнату площею 10,7 кв. м; в загальному користуванні сторін залишити кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридор.

Касаційна скарга мотивована тим, що що з метою якнайкращого захисту інтересів співласників квартири допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним.

Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Однак з матеріалів справи убачається, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 серпня 2003 року вже було встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , який є чинним та існує до теперішнього часу, підстав для того щоб відійти від визначеного порядку судами не встановлено.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ураховуючи, що у спірній квартирі проживають п`ять осіб, а жила площа квартири становить 29,1 кв. м, на кожного співласника припадає по 5,82 кв. м жилої площі, визначення порядку користування квартирою, за таким варіантом, що пропонують позивачі, призведе до погіршення житлових умов інших співвласників.

Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі, не відповідає їхнім часткам у праві власності на квартиру та призведе до погіршення прав інших співласників, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні.

Слід зазначити, що при визначенні порядку користування жилим приміщенням, доцільно враховувати фактичне користування приміщенням, що склалося між співвласниками та не порушує їх прав. У справі установлено, що відповідно до актів депутатів Вишгородської міської ради Київської області Бражнікової Т. О., Василенко Н. П. про обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18 березня 2019 року з 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживають.

Суд також враховує, що сторони є особами різної статі, а за запропонованим позивачами порядком користування жилим приміщенням, неможливо буде забезпечити користування кімнатою особами однієї статі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Ігнатенко

Судді: В. С. Жданова

С. О. Карпенко В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов