Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 335/6979/19

провадження № 61-346св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2019 року у складі судді Калюжної В. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Кухар С. В., Онищенко Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 року та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року у справі № 2а-5307/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжі здійснити перерахунок і виплатити йому державну і додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю з урахуванням виплачених сум з 10 листопада 2010 року по 22 липня 2011 року. Виконавчий лист у справі видано 17 квітня 2013 року.

Крім того, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплатити йому пенсію у розмірі не нижче 6 мінімальних пенсії за віком та додаткову пенсію у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 26 березня 2014 року, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» включно, за відрахуванням фактично отриманих сум. Виконавчий лист у справі видано 24 березня 2015 року.

Виплата пенсій за постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 у справі № 2а-5307/11 була проведена лише 30 листопада 2018 року, а за постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14а пенсія не виплачена.

Вказував, що Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя прострочило виконання зобов`язань за вказаними рішеннями суду, отже наявні підстави для застосування наслідків невиконання грошових зобов`язань, визначених статтею 625 ЦК України у вигляді стягнення з останнього інфляційних втрат і трьох процентів річних.

На підставі вказаного ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21 серпня 2019 року, просив суд стягнути з Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, інфляційні втрати і три проценти річних за період з 18 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 року і постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року у справі № 2а-5307/2011, та нараховані інфляційні втрати і три проценти річних за період з 21 січня 2015 року по 30 квітня 2019 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14а у загальному розмірі 34 888,21 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем, не є грошовим, оскільки в судових рішеннях не визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню. Крім того, суд вказав, що у зв`язку з тим, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, тому до них не може бути застосована норма статті 625 ЦК України, яка передбачає цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування єдиної правозастосовчої практики.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження є те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму статті 625 ЦК України без урахування висновків щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 331/6352/16-ц і від 31 липня 2019 року № 335/10856/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні його позову, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що грошовим вважається будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, а тому дійшли помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 року та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року у справі № 2а-5307/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжі здійснити перерахунок і виплатити ОСОБА_1 державну і додаткову пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з урахуванням виплачених сум з 10 листопада 2010 року по 22 липня 2011 року.

Виконавчий лист у справі видано 17 квітня 2013 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі не нижче 6 мінімальних пенсії за віком та додаткову пенсію у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 26 березня 2014 року, виходячи з розміру, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» включно, за відрахуванням фактично отриманих сум.

Виконавчий лист у справі видано 24 березня 2015 року.

Виплата пенсій за постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 у справі № 2а-5307/11 була проведена 30 листопада 2018 року, а за постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14а пенсія не виплачена.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, що набрали законної сили, якими відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу державну і додаткову пенсії.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18.

За встановленими у справі обставинами на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2011 року та постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2012 року у справі № 2а-5307/11 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача у розмірі 31 486,33 грн, які були виплачені 30 листопада 2018 року, а на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у справі № 335/11295/14-а - 12 351,13 грн, які виплачені не були.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій помилково виходили із того, що зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем, не є грошовим, оскільки у судових рішеннях не визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню.

Так, незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не може визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2018 року у справі № 331/6352/16-ц, провадження № 61-15124св18, від 31 липня 2019 року у справі № 335/10856/16-ц, провадження № 61-24883св18, від 15 липня 2020 року у справі № 335/6976/19, провадження № 61-20077св19.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення відповідачем свого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, відповідно судами не перевірявся розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, зроблений позивачем за період затримки виконання грошового зобов`язання.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Враховуючи те, що апеляційний суд наділений достатніми процесуальними повноваженнями щодо дослідження доказів та з урахуванням принципу процесуальної економії, Верховний Суд вважає, що справу доцільно направити на новий апеляційний розгляд для усунення вищезазначених порушень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Щодо клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник просить направити справу на розгляд Великої Палата Верховного Суду з тих підстав, що ця справа має виключну правову проблему і може слугувати у забезпеченні розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Зокрема заявник зазначає, що Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 642/6005/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 335/10856/16 зроблені різні правові висновки щодо застосування положення статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах.

Клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Заявником у касаційній скарзі не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

При цьому положеннями статті 403 ЦПК України не передбачено такої підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду як наявність протилежних правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів з інших палат Касаційного цивільного суду.

Постанови Верховного Суду, на які посилається заявник у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, прийняті вже після сформованого висновку у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, тобто в той час, коли вже існувала судова практика щодо досліджуваного питання.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 27 листопада 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович