П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/18788/18

Провадження № 22-ц/4815/11/20

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Галінська В.В.

Рішення суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини)

проголошено о 08 год. 57 хв. 20.09.2019

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 24.09.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Савченко Леонід Іванович; ОСОБА_4;

відповідача - адвокат Мороз Людмила Святославівна;

за участі (в апеляційному суді): представника заявника - адвоката Мороз Людмили Святославівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником - адвокатом Мороз Людмилою Святославівною, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивував тим, що в червні 2015 року він придбав автомобіль "ВАЗ 21093", шасі НОМЕР_8, д.н.з НОМЕР_1 , у ОСОБА_3 , який представився його власником. При огляді автомобіля було передано ОСОБА_3 аванс в розмірі 100 доларів США, а перед переоформленням автомобіля ним було передано останньому ще 2000 доларів США. Особитсо не був присутнім при переоформленні на нього транспортного засобу, оскільки ним займався ОСОБА_3 , якому ним було надано 2000 грн. на вказані цілі.

Однак у вересні 2015 року працівниками поліції у нього був вилучений автомобіль "ВАЗ-21093", який йому продав ОСОБА_3 . Як виявилося, власником автомобіля був ОСОБА_4 , який не мав наміру продавати автомобіль і нікому не надавав такого права.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2016 року у справі про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, ОСОБА_4 було визнано потерпілим та було зобов`язано передати йому автомобіль "ВАЗ 21093", шасі НОМЕР_8, д.н.з НОМЕР_1 . Вирок набрав законної сили і працівниками поліції м. Рівне транспортний засіб був переданий ОСОБА_4 ..

Під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_4 передав в оренду свій автомобіль "ВАЗ-21093", шасі НОМЕР_8, д.н.з НОМЕР_1 , ОСОБА_2 без права продажу. В лютому 2015 року ОСОБА_2 незаконно розпорядився цим автомобілем, продавши його ОСОБА_3 за 500 доларів США. В подальшому ОСОБА_3 , без відома власника ОСОБА_4 , зняв з обліку транспортний засіб в центрі надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів та обслуговування у м. Рівне, та самостійно перереєстрував на нього.

Вважає, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та протиправних дій ОСОБА_3 йому заподіяно майнову шкоду в розмірі 60800 грн. (2100 доларів США х 28 грн. = 58800 грн. + 2000 грн.), а також моральну шкоду, пов`язану із змінами у його житті через дії відповідачів.

Тому просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 60800 грн. матеріальної шкоди та 6080 грн. моральної шкоди, а з ОСОБА_2 - 3040 грн. моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду 20 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60800 грн. матеріальної та 3040 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3040 грн. моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що наявність шкоди, протиправна поведінка відповідача ОСОБА_3 , як заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та його поведінкою і вина відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу повністю доведені, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60800 грн. матеріальної шкоди.

Також суд дійшов висновку про доведеність спричинення діями відповідачів позивачу моральної шкоди, яка полягала у порушенні його звичайного укладу життя, фізичних і душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відповідачів щодо нього.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Мороз Л.С. покликається на його незаконність та необґрунтованість в частині стягнення з ОСОБА_3 коштів, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, адже в матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує те, що саме з вини ОСОБА_3 завдано шкоду позивачу.

Вважає доводи ОСОБА_1 про уведення ОСОБА_3 його та працівників центру надання послуг в оману безпідставними, оскільки до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України ОСОБА_3 не притягувався, а вирок у кримінальному провадженні стосується ОСОБА_2 .

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які вказують на те, що саме ОСОБА_3 здійснював перереєстрацію транспортного засобу з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 або підроблював документи при її проведенні.

Крім того, матеріали справи не містять інформації про те, що вказана перереєстрація транспортного засобу визнана незаконною, а договір купівлі-продажу скасовано.

Звертав увагу на відсутність доказів заподіяння ОСОБА_1 будь-якої матеріальної чи моральної шкоди, адже на даний час він залишається власником спірного автомобіля.

Судом попередньої інстанції не взято до уваги наявну в матеріалах кримінального провадженн, нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 , який підтверджує факт отримання від ОСОБА_2 500 доларів США.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Задовольняючи позов і, стягуючи з ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 60800 грн. та 3040 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для її відшкодування, передбачених ст. ст. 1166, 1167 ЦК України

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача-адвокат Савченко Л.І. вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі наданих сторонами доказах, яким суд надав належну оцінку. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3040 грн. моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у сапові і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи і заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

На підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля НОМЕР_2 , виданого 30 травня 2001 року власником автомобіля марки "ВАЗ-21093", д.н.з. НОМЕР_3 , був ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 9 червня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, що полягає в тому, що в лютому 2015 року, в денну пору доби, точної дати не встановлено, користуючись довірливими відносинами з потерпілим ОСОБА_4 , які склалися в ході експлуатації належного на праві власності потерпілому автомобіля марки "ВАЗ-21093", червоного кольору, шасі НОМЕР_8, д.н.з НОМЕР_1 , діючи повторно з корисливих мотивів, ввівши в оману потерпілого, шляхом зловживання його довірою, вдаючи свої дії як такі, що здійснюються в інтересах ОСОБА_4 , відчужив належний йому автомобіль марки "ВАЗ 21093" на користь ОСОБА_3 , а грошові кошти в розмірі 500 доларів США, які отримав за продаж автомобіля, власнику не повернув та використав на особисті потреби, чим завдав потерпілому майнової шкоди на загальну суму 51023 грн. Речовий доказ: автомобіль марки "ВАЗ-21093" повернуто ОСОБА_4 .

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 30 червня 2015 року, власником зазначеного транспортного засобу є ОСОБА_1 .

Із копії відповіді №31/17-В-39 від 18.01.2017 року вбачається, що реєстрація права власності на спірний автомобіль на ім`я позивача була проведена на підставі довідки -рахунку, виданої на його ім`я.

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи №175 від 26 червня 2018 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Зазначений транспортний засіб (складову частину, що має ідентифікаційні номери) одержав (підпис)" довідки-рахунку з серійним номером 131299 від 27.06.2015 року - ймовірно виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 , не будучи власником спірного автомобіля, продав його позивачу за 2100 доларів США, здійснив його переоформлення без згоди ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , чим завдав матеріальну шкоду у розмірі 2100 доларів США та 2 000 грн. та моральну шкоду у сумі 6080 грн. Він позбавлений фактичного володіння майном, оскільки вироком суду автомобіль переданий ОСОБА_4 ..

Відповідно до пункту 2 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом даної норми Цивільного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності.

Частина перша ст. 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для її відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом правил глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів з особи, яка набула їх без достатньо правових підстав.

Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), оскільки відносини є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстав для застосування до спірних правовідносин правил цивільного законодавства про відшкодування шкоди (збитків) позивачу не вбачається.

При цьому колегія суддів зважає, що збитки, спричинені неправомірними діями, та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім, на відміну від збитків, для відшкодування яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди з підстав, передбачених ст.ст. 1166,1167 ЦК України.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, враховуючи, що позивач на даний час залишився власником автомобіля марки "ВАЗ-21093", довідка - рахунок, яка підтверджує перехід цього права власності та є формою укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, жодним із його сторін чи іншими особами не оспорений і є чинним, апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають та є передчасними.

З міркувань правил ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України та у зв`язку зі скасуванням оскаржуваного судового рішення і відмовою у задоволенні позову в цій частині підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 1057,20 грн. та рішення першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом виключення із абзацу четвертого його резолютивної частини слів " ОСОБА_3 та".

Спонуканнями для часткового скасування оскаржуваного рішення та ухвалення в цій частині нового - про відмову в позові до ОСОБА_3 відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На підставі ст. 1212 ЦК України, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Мороз Людмилою Святославівною, задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодуваня матеріальної та моральної шкоди скасувати, а в частині розподілу судових витрат - змінити.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені по оплаті судового збору в сумі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Виключити із абзацу четвертого резолютивної частини слова " ОСОБА_3 та".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , проживає в АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , проживає в АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 .

Відповідач - ОСОБА_3 , проживає в АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_7 .

Повний текст постанови складено: 10.03.2020

Головуючий: С.В.Хилевич.

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків