Постанова

Іменем України

10 березня 2020 року

м. Київ

справа № 488/1875/17

провадження № 61-14581св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлана Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2019 року у складі судді Селіщевої Л. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у складі суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С. І., про визнання недійсним договору дарування та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 була власником будинку АДРЕСА_1 . 22 серпня 2007 року уклала договір дарування будинку на користь онуки ОСОБА_2 З 2009 року ОСОБА_2 почала перебудову будинку, у зв`язку із чим позивач була вимушена переселитись до своєї доньки, а з 2014 року ОСОБА_2 перешкоджала її поверненню до цього житла. При укладенні договору дарування ОСОБА_2 гарантувала їй довічний догляд та проживання в цьому будинку, але обіцянки не виконала.

Зазначила, що договір дарування від 22 серпня 2007 року є недійсним, оскільки у зв`язку зі своїм віком та станом здоров`я, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення щодо укладення договору дарування замість довічного утримання. 21 листопада 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своєму брату ОСОБА_3 , який перешкоджає ОСОБА_1 проживати у будинку та зняв її з реєстрації за даною адресою.

Ураховуючи уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір дарування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 укладений між нею та ОСОБА_2 22 серпня 2007 року, та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С. І. зареєстрованого в реєстрі № 2464, витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину - договору дарування від 22 серпня 2007 року, і що саме ці обставини вплинули на її волевиявлення, а надані суду докази спростовують ці твердження позивачки. Відсутність підстав для визнання договору дарування від 22 серпня 2007 року недійсним перешкоджає витребуванню цього майна з володіння ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішенням Корабельного районного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд зазначив, що посилання апелянта на те, що вона повірила онуці та сподівалась на інше ставлення до неї (догляд) в майбутньому, є мотивом вчинення правочину (нездійсненими очікуваннями), а не помилкою в характері угоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги вік позивача , його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування.

ОСОБА_1 зазначає, що не правильно сприймала фактичні обставини правочину, вважала що укладає договір довічного утримання.

Суди не врахували що відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, у супереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вказують, що суд першої інстанції, з висновками якого загалом погодився й апеляційний суд, ухвалив правильне по суті та законне рішення, за наслідком повного та всебічного розгляду справи. Вказують, що позивачем ніяк не доведено що саме на час укладання договору її вік та неналежний стан здоров`я могли бути причиною не правильного сприйняття умов договору.

ОСОБА_3 посилаючись на вимоги ст. 388 ЦК України вважає, що майно у добросовісного набувача може бути витребувано лише у окремих визначених випадках, на які позивачка не посилається як на підставу витребування майна взагалі, а тому в цій частині касаційна скарга є також необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Просять суд залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а судові рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела своїх позовних вимог, оскільки вона всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний нею договір дарування є недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України, а, відповідно, і не підлягають задоволенню вимоги про витребування спірного будинку.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорюваний договір дарування.

Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.

Вимоги про визнання договору дарування житлового будинку недійсним не підлягають задоволенню, оскільки основним юридичним фактом, встановленим судами попередніх інстанцій, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення саме договору дарування із настанням відповідних наслідків. Крім того, оспорюваний договір укладений з дотриманням норм частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, а посилання позивача на незадовільний стан здоров`я на момент укладання договору, який не дозволяв їй правильно розуміти істотні умови договору та його правові наслідки, не беруться судом до уваги з огляду на те, що надані позивачем документи не доводять неможливість прочитати текст договору.

Отже, за відсутності умов для задоволення вимог про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, підстави для задоволення похідної вимоги про витребування майна відсутні.

З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Отже, суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи, встановили всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надали правильну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами. При цьому суди правильно застосували норми матеріального права та належно перевірили доводи сторін у справі і дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. А. Лідовець

Судді: І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк