Апеляційне провадження № 22-ц/824/4957/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/38518/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Фролової І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого він передав останньому 4 099 824,56 грн., що еквівалентно 260 000 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору. Відповідач зобов`язався повернути позику до 30 листопада 2015 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальником, між сторонами укладено договір іпотеки від 30 грудня 2014 року, згідно якого відповідач на забезпечення зобов`язання передав у іпотеку групу нежитлових приміщень.

Проте, зобов`язання ОСОБА_2 не виконав, а тому ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_4 4 099 824,56 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 30 грудня 2014 року у розмірі 6 695 384,53 грн, яка складається з: суми позики - 6 232 791,76 грн, 3% річних за період з 14 червня 2017 по 03 грудня 2019 - 462 595,77 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд неналежним чином дослідив та вивчив матеріали справи та докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень та помилково зазначав у рішенні, що позика отримана та має бути виконана в доларах США.

Вказане суперечить правовій позиці ВС в постанові від 13.02.2019 у справі 757/21343/15-ц.

Суд також в порушення вимог ст.ст. 241, 242 ЦПК України провів розгляд справи у порядку спрощеного провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 18.09.2020 між ним та адвокатом Давиденко О.В. розірвано договір про надання правової допомоги. Не маючи можливості самостійно представляти свої інтереси в суді, просив розгляд апеляційної скарги відкласти для передачі матеріалів справи іншому адвокату.

Розглянувши вказане клопотання, заслухавши інших учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання, оскільки доказів на підтвердження розірвання договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Давиденком О.В. відповідачем не надано.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що за період перебування справи в Київському апеляційному суді відповідач не був позбавлений права подати свої письмові пояснення, враховуючи, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувається у порядку спрощеного провадження.

Враховуючи предмет позову та той факт, що справа перебуває на розгляді досить тривалий час, апеляційний суд вважає за можливе визнати неявку ОСОБА_2 неповажною і розглянути справу у відсутність нез'явившихся осіб.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н.Д., згідно якого ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти у сумі 4 099 824,56 грн., що еквівалентно 260 000 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору.

Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики у розмірі 260 000 доларів США до 30 листопада 2015 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальником, між сторонами укладено Договір іпотеки від 30 грудня 2014 року, відповідно до якого відповідач передав позивачу у іпотеку групу нежитлових приміщень № 2, загальною площею 104,00 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

23 грудня 2016 року до Договору позики від 30 грудня 2014 року внесено зміни, відповідно до яких відповідач зобов`язався повернути кошти до 13 червня 2017 року.

Позичальник суму позики не повернув, у відповідності до умов Договору.

08 квітня 2016 року ОСОБА_2 особисто отримав від ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, що підтверджується його підписом.

Крім того, 14 вересня 2016 року, 06 жовтня 2017 року та 03 липня 2018 року поштовим зв`язком ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листами-вимогами повернути позику, листи повернулись на адресу позивача за закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до п. 10 Договору позики (зі змінами), вимога про усунення порушень вважається отриманою Позичальником через тридцять календарних днів з дня її відправлення Позикодавцем з відділення пошти. В такому разі вважається, що вимога про усунення порушень направлена належним чином, а Позичальник повідомлений про її зміст.

Згідно п. 11 Договору позики (зі змінами), Сторони домовились, що у разі неотримання вимоги про усунення порушень в відділенні пошти протягом тридцяти календарних днів з дня її відправлення Позикодавцем або у разі повернення вимоги про усунення порушень відправнику з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», Позичальник вважатиметься таким, що повідомлений про її зміст.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та відповідач зобов`язання за договором позики не виконав.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За ст. 15 Цивільного кодексу України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи, що відповідачем порушено зобов`язання за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачеві 260 000 доларів США, що еквівалентно 6 232 791, 76 грн., згідно курсу НБУ станом на 02 грудня 2019 року.

Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 8 Договору позики (зі змінами), якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Установивши, що свій обов`язок повернути позику позивачу відповідач не виконав, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з останнього 3 % річних від простроченої суми.

Судом враховано також, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таким чином, є вірним висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 14 червня 2017 року по 03 грудня 2019 року у розмірі 19 296, 99 доларів США., що становить 462 592, 77 грн., згідно курсу НБУ станом на 02 грудня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково зазначав у рішенні, що позика отримана та має бути виконана в доларах США, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказаний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.

Ураховуючи умови укладеного договору та положення статті 533 ЦК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної 260 000,00 доларів США в межах позовних вимог.

Окрім цього, відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував правову позицію, висловлену в постанові ВС від 13.02.2019 у справі № 757/21343/15-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги щодо порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки вони не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: