Справа № 645/6272/19
Провадження № 2/645/345/20

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сілантьєвої Е. Є.,

за участі секретаря судового засідання Ятлової Ю.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом- ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Ходаковський Юрій Василльович, діє на підставі свідоцтва про право на занняття адвокатською діяльністю № 3570 від 06 жовтня 2020 р.

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

представник відповідача адвокат Сахань Владислав Олександрович, діє на підставі свідоцтва про право на занняття адвокатською діяльністю № 17 від 26 грудня 2018 р.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Фрунзенського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка,

В С Т А Н О В И В:

4 жовтня 2019 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне: 15 червня 1991 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про одруження від 17.03.2000 р. В шлюбі у них народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Особисте життя з відповідачем у позивача не склалося, у зв`язку із чим нею було подано позов про розірвання шлюбу. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 р. вказаний шлюб розірвано. Дитина залишається жити з ними у спільній квартирі, яку вони придбали за період шлюбу, що підтверджується договором купівлі продажу. Також в шлюбі було придбано автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску. Поділити вказану квартиру та автомобіль відповідач добровільно відмовляється. Позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню оскільки майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки спірна квартира придбана в період шлюбу між позивачем та відповідачем, вважає, що за нею має бути визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири.Також в період шлюбу було придбано автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який також підлягає розподілу та просить стягнути половину від вартості цього автомобіля, а саме 75000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 , звернувся зі зустрічною позовною заявою в якій зазначив, що з первісним позовом не погоджується, оскільки вважає, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за власні особисті кошти ОСОБА_2 , а не за рахунок належних подружжю коштів, та є його особистою власністю. Придбаний ним автомобіль не є спільно нажитим майном, не є спільною сумісною власністю подружжя, як вказує у первісному позові позивач, оскільки він був придбаний ОСОБА_2 коли сторони по справі вже не проживали разом як подружжя, та не вели спільне господарство, отже цей автомобіль поділу у даному випадку не підлягає. Спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана виключно за його власні кошти, які, у тому числі, були отримані ним після продажу 29.10.2003 р. двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Вищевказана квартира належала йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Шостою Харківською нотаріальною конторою 26.02.1996 року за реєстром № 6-824, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві „Харківське міське бюро технічної інвентаризації 06.03.1996 року за реєстровим № П-5-13180. Таким чином, квартира АДРЕСА_2 належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки була одержана ним під час шлюбу в дар, і кошти, отримані від продажу цієї квартири у сумі 14000,00 грн., що на момент укладання договору купівлі - продажу квартири складало екв. 2625,70 доларів США за курсом НБУ, також були його особистою приватною власністю. Також ОСОБА_2 зазначив, що він працював підприємцем та отримував кошти від своєї діяльності як підприємець і використовував їх у підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, і тому вони є також його особистою власністю, які і були витрачені на придбання спірної квартири. Крім того, оскільки сумісних коштів у подружжя на час придбання квартири не було, його батьками напередодні купівлі квартири було надіслано через систему «Вестерн-Юніон» грошові кошти протягом 2003 року у сумі 3000 доларів США, які також були витрачені на придбання житла. Також, на цей час ОСОБА_2 несе самостійний тягар утримання квартири, сплачує всі комунальні послуги. Враховуючи зазначене, просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Просив в первісному позові відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою суду від 8 жовтня 2019 року провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

11 листопада 2019 року, через канцелярію суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому відповідач зазначив, що відповідач з позовною заявою ОСОБА_1 не згоден, спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, ці кошти відповідач отримав від продажу квартири по АДРЕСА_3 , вище зазначену квартиру відповідач отримав у подарунок від батьків. Пояснив, що спірну квартиру він утримує за власні кошти. ОСОБА_1 мешкає у окремій кімнаті і будь які кошти для сплати комунальних послуг квартири не надає. Спірний автомобіль, придбав за свої власні кошти, автомобіль був проданий до розірвання шлюбу 29.05.2019р.

29.11.2019 року до Фрунзенського районного суду через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 , яким ОСОБА_1 просила задовольнити свої позовні вимоги.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів було задоволено. Витребувано з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради», розташованої за адресою м. Харків 61003, м. Харків, майдан Павлівський, 4 належним чином посвідчену копію договору відчуження (купівлі продажу, дарування тощо) квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНД НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ).

17.02.2020 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 про визнання майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка.

Ухвалою Фрунзенського районного суду від 23 червня 2020 року було поновлено строк ОСОБА_2 для подачі зустрічної позовної заяви та прийнято зустрічний позов для спільного розгляду.

03 липня 2019 року через канцелярію суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_4 на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка, у якому представник зазначив, що зустрічний позов не мотивований та просив відмовити у його задоволенні. Також зазначив, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що саме кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 були витрачені на придбання спірної квартири, як і не надано доказів того, що його батьками було надіслано кошти саме для придбання квартири. До того ж спірна квартира придбана нами за 74520,00 грн., що є еквівалентом 13981,24 доларів США, що виключає визнання права особистої власності за первісним Відповідачем.Стосовно автомобіля позивач погоджується з його вартістю, зазначеної у розрахунку, наданого первісним Відповідачем, що змусило звернутися із заявою про зменшення позовних вимог в частині стягнення компенсації за автомобіль виходячи із вартості у розмірі 78014,49 грн. і просить стягнути на користь позивача з ОСОБА_2 39007,25 грн. компенсації за придбаний під час шлюбу автомобіль.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 03 липня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала, просила поділити спільно набуте майно за період шлюбу між нею та ОСОБА_2 , шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартира за адресою: АДРЕСА_4 та стягнути з ОСОБА_2 39007,25,00 грн. компенсації за придбаний під час шлюбу автомобіль. У зустрічному позові ОСОБА_2 , просила відмовити. Також позивач зазначила, що вона зареєстрована в спірній квартирі, іншого житла не має, та проживає там з дитиною якій 14 років. Щодо визначення нею дати припинення шлюбних відносин липень 2018 року у позовній заяви про розірвання шлюби, позивачка вказала, що це було помилкою, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені тільки у липні 2019 року та вони разом зустрічали новий 2019 рік.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснення позивача, просив позовні вимоги задовольнити повністю та відмовити в задоволенні зустрічних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, підтримав зустрічні вимоги та надав відповідні пояснення. Крім того вказав, що спірна квартира була придбана виключно за його власні кошти, які, у тому числі, були отримані ним після продажу 29.10.2003 р. двокімнатної квартири АДРЕСА_2 яку йому подарували його батьки. Вище вказана квартира належала йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, зазначив, що квартира була продана за 14000 грн. Також зазначив, що гроші в сумі трьох тисяч доларів, були особисто подаровані відповідачу на купівлю спільної кварти, інші кошти, які пішли на купівлю спірної квартири, це були збереження від бізнесу, де відповідач був ФОП. Відповідач пояснив, що до спільного автомобілю, та вважає суму на автомобіль завищеною, бо автомобіль був придбаний за значно меншу суму.

Суд, вислухавши сторони по справі та їх представників, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню та зустрічний таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом розглядом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.06.1991 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року шлюб було розірвано.

Як свідчать матеріали справи 05.11.2003 року ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 за суму у розмірі 74520 грн.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18), а також у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року № 725/1776/18.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що посилання ОСОБА_2 на правову позицію Верховного Суду від 24.01.2020 року по справі № 546/912/16-ц є помилковим.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог.

У судовому засіданні досліджувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 09.10.2003 року, згідно якого Екслер 09.10.2003 року продав належну йому на підставі договору дарування вказану квартиру за суму у розмірі 14000 грн.

Згідно пояснень позивача, ОСОБА_1 вказані кошти були витрачені на потреби родини. Твердження ОСОБА_2 на те, що за вказані кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 у судовому засіданні не доведено.

Посилання ОСОБА_2 на факт отриманих грошових коштів від батьків для купівлі квартири АДРЕСА_1 також не знайшло свого підтвердження, оскільки ОСОБА_2 не надано квитанцій або інших документів підтверджуючих цей факт.

Також, в якості обґрунтування своїх позовних вимог та заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначив, що він працював підприємцем і тому майно суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця грошові кошти, отримані в результаті здійснення підприємницької діяльності та за рахунок такої діяльності, є його особистою власністю. Суд зазначає, що майно фізичної особи підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї необхідно розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 СК України. Зазначена правова позиція визначена у Постанові ВСУ від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Але, предметом судового розгляду є квартира, яка не є майном для професійної діяльності та використовується в інтересах родини. Крім того, згідно з правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також, як свідчать матеріали справи, згідно відповіді заступника начальника Регіонального сервісного центра МВС в Харківської області від 24.10.2019 року № 31/20-4230 згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС, який є складовою частиною НАІС ГСЦ МВС України, легковий автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3 , сірого кольору, 29.05.2019 року зареєстровано на ім`я громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 та закріплено номерні знаки НОМЕР_5 .

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи зазначене, суд вважає , що легковий автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3 , сірого кольору, 29.05.2019 року який зареєстровано на ім`я громадянина ОСОБА_7 , державний реєстраційний номер є спільною сумісною власністю і у разі відсутності згоди щодо його розподілу суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності на Ѕ частині спірного автомобіля. Посилання ОСОБА_2 на той факт, що у позовній заяві та резолютивної частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року зазначене, що шлюбні відносини між сторонами припинені з липня 2018 року, не є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

За змістом ч.1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача по справі.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 325, 365, 368 ЦК України,. ст. ст. 4, 12, 13, 43, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНД НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, залишивши за ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНД НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНД НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, залишивши за ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНД НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (Ід номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (Ід номер НОМЕР_6 ) судові витрати у розмірі 1750,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (дошлюбне прізвище - ОСОБА_8 ), ІНД НОМЕР_6 , АДРЕСА_4 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНД НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 25.09.2020 року.

Головуючий суддя -