Ухвала

02 березня 2020 року
м. Київ

справа № 344/12941/16-ц
провадження № 61-3459ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя та зобов`язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати його повернути належний їй автомобіль марки «Kia Rio», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та ключі від нього, а також передати їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане відділенням реєстраційно-екзаменаційної роботи міста Івано-Франківська 25 жовтня 2012 року.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона є власником автомобіля марки «Kia Rio», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який придбала до реєстрації шлюбу з відповідачем за кошти, отримані за кредитним договором від 26 жовтня 2012 року № 1/1255615, укладеним з публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк». Внаслідок конфлікту між нею та її колишнім чоловіком останній забрав вказаний автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію і в добровільному порядку відмовився їх повернути.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив: визнати автомобіль «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_3 , чорного кольору, 2013 року випуску, та автомобіль «Кіа Riо», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, 2013 року випуску, об`єктами спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності кожного на 1/2 частину автомобіля «Nissan Qashqai»; визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності кожного на 1/2 частину автомобіля «Кіа Riо»; виділити в натурі та визнати за ним одноосібно право власності на автомобіль «Кіа Riо»; виділити в натурі та визнати за ОСОБА_1 одноосібно право власності на автомобіль «Nissan Qashqai»; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у здійсненні перереєстрації автомобіля «Кіа Riо» на нього та переоформлення відповідних документів; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 97 229,50 грн різниці спільної сумісної вартості транспортних засобів; зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому особисті речі, а саме: закордонний паспорт на його ім`я, серії НОМЕР_4 , виданий 14 червня 2012 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 833387, виданий 25 грудня 2006 року на ім`я ОСОБА_3 , довідку з військового комісаріату на його ім`я, зовнішній накопичувач (вінчестер) комп`ютерний з особистими архівними даними, картину без назви художника ОСОБА_4 , отриману в подарунок у 1994 році від автора, частину трилогії.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що з квітня 2012 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . З 16 лютого 2013 року до 19 серпня 2014 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час проживання однією сім`єю 25 жовтня 2012 року вони придбали автомобіль марки «Kia Rio». У серпні 2013 року вони продали автомобіль «Daewoo Lanos», який був у його власності та придбали автомобіль марки «Nissan Qashqai», яким користувалася ОСОБА_1 , а автомобіль марки «Kia Rio» був у його користуванні. З березня 2015 року вони знову стали проживати разом в цивільному шлюбі аж до 21 лютого 2016 року. Після останнього конфлікту, який відбувся між ними у лютому 2016 року, у ОСОБА_1 залишилися його особисті речі, які вона відмовилася йому повернути в добровільному порядку.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив залишити частину зустрічних позовних вимог без розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2017 року зустрічний позов в частині виділення в натурі та визнання за ОСОБА_2 права власності одноосібно на автомобіль «Kia Rio», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у здійсненні перереєстрації автомобіля «Kia Rio» на ім`я ОСОБА_2 та переоформлення відповідних документів залишено без розгляду.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про залишення первісного позову без розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2018 року первісний позов залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя та зобов`язання повернути майно, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину коштів згідно з кредитним договором за період перебування у шлюбі в розмірі 19 867,36 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року (повний текст якої виготовлено 31 січня 2020 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2018 року змінено. Визнано автомобіль «Nissan Qashqai» НВ 1.6 2WD 5MT SE, чорного кольору 2013 року випуску у частці на 17,26 % об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 47 350,22 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила: скасувати оскаржуване судове рішення; визнати автомобіль «Nissan Qashqai» об`єктом права спільної часткової власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати частку ОСОБА_2 на автомобіль «Nissan Qashqai» в розмірі 13,38 %; визнати її частку на автомобіль «Nissan Qashqai» в розмірі 86,62 %; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 36 706,02 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна.

Предметом позову в цій справі є визнання права власності та поділ спільного майна подружжя (транспортного засобу автомобіля «Nissan Qashqai»).

Згідно з висновком експерта від 04 грудня 2019 року № CE-19/109/26-138AB/19, за яким судом було визначено розмір компенсації за частку у вартості автомобіля, середня вартість спірного автомобіля становила 274 335 грн.

Таким чином, ціна позову в цій справі становить 274 335 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).

Також предметом позову в цій справі є зобов`язання повернути майно (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 833387, виданий 25 грудня 2006 року, зовнішній накопичувач (вінчестер) комп`ютерний, картину без назви художника ОСОБА_4 , частину трилогії).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року та про звільнення її від сплати судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя та зобов`язання повернути майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов