Справа № 346/2774/19
Провадження № 2/346/165/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Матушевської Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 04 лютого 2014 року передав Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі, про що було укладено договір № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» в м. Євпаторія, Автономної Республіки Крим. Пунктом 28 Договору підтверджено, що станом на 04 лютого 2014 року на депозитному вкладі знаходиться 11 903,81 дол. США і на суму вкладу щомісячно нараховуються відсотки по ставці 9 % річних на рахунок № НОМЕР_1 , мінімальний термін вкладу становить 6 місяців. 26 серпня 2014 року він, позивач подав письмову заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути грошові кошти, що знаходилися на депозитному вкладі за договором № SAMDN4314 «Вклад Стандарт». У зв`язку з тим, що добровільно банк відмовився повертати кошти, він звернувся до суду та 30 червня 2015 року Коломийським міськрайонним судом винесено рішення, яким стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» в його користь грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США (сума банківського вкладу), 1 500,48 дол. США (суму нарахованих відсотків за користування банківським вкладом) та 6 661,44 грн. (сума 3 % річних за порушення грошового зобов`язання).

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишила рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року без змін.

Вказує, що 26 серпня 2014 року він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення суми депозитного вкладу з нарахованими процентами, чим засвідчив свої наміри припинити дію договору.Однак, грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США депозитного вкладу та 1 500,48 дол. США - нарахованих процентів, він отримав лише 01 лютого 2019 року, що призвело до порушення банком своїх грошових зобов`язань.Таким чином, вважає, що вправі стягнути з відповідача проценти по банківському вкладу за період часу коли вони мали бути виплачені до дня фактичного отримання коштів у відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України, та які за його розрахунками становлять суму 3 749,76 дол. США

Зазначає, що відсотки за 42 календарних місяці нараховані за період з 01 липня 2015 року, оскільки до 30 червня 2015 року включно відсотки були нараховані та стягнені за рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року в розмірі 1500,48 дол. США.

Крім того, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, а саме 1 587,60 дол. США - сума пені за прострочення виконання послуги на 1620 днів (1620 х 0,98), що в еквіваленті до гривні за офіційним курсом НБУ станом на 12 червня 2019 року становить 41 752,21 грн.

Просить суд, стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в його користь 3 749 дол. США 76 центів, що є сумою нарахованих 9 % за користування вкладом за період з 01 липня 2015 року по 01 лютого 2019 року за Договором № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» укладеним 04 лютого 2014 року та 41 752 грн. 21 коп., пені за неналежне надання послуги за вищевказаним договором

Представник позивача, подавши до суду письмові пояснення , зазначив, що в укладеному з відповідачем договорі № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» було передбачено, що на суму вкладу нараховуються проценти по ставці 9 % річних. В договорі не було передбачено випадку при наявності якого Банк вправі застосувати іншу процентну ставку.Виключенням є п. 12 укладеного договору, на який і посилається відповідач в своїх поясненнях на позовну заяву, де передбачено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його оформлення або продовження мінімального строку ще не сплили, то відсотки за неповні 6 місяців сплачуються за ставкою «на вимогу».

Посилання відповідача на те, що у відповідності з постановами Верховного Суду нарахування відсотків на депозитні кошти у період з дати розірвання договору банківського вкладу та до моменту їх фактичного повернення вкладнику - має застосовуватися виключно відсоткова ставка «на вимогу», а не повна відсоткова ставка, зазначена у договорі, яка може застосовуватися лише у період дії договору, не відповідають висновкам Верховного Суду на які він посилався в своїх поясненнях, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами в тих справах і в даній справі є різними.

З умов договору № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» вбачається, що:

- проценти «на вимогу» сплачуються лише в випадку, якщо особа бажає достроково розірвати договір банківського вкладу і після того, як сума банківського вкладу є повернутою, тільки тоді сплачуються відповідні відсотки в розмірі «на вимогу» (п. 12 Договору).;- на суму вкладу нараховуються відсотки по ставці 9 % річних (Дані по вкладу, після п. 28 Договору).

Оскільки сума вкладу не була повернута за умовами договору № SAMDN4314 «Вклад Стандарт», тому і позивачем були нараховані відсотки в розмірі, передбаченому в договорі.

Відсоткова ставка в розмірі 9 % річних, застосована позивачем не як ставка за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії, а як ставка, яка нараховувалася на суму вкладу за весь час використання відповідачем коштів позивача включно до дати повернення коштів - 01.02.2019р.

Звертає увагу, що договір № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» не було розірвано і термін дії його не припинився в зв`язку з винесеним судовим рішенням.

Щодо пені , вважає, що є підстави для стягнення пені за весь період часу, вказаний в позовній заяві, а саме з 26.08.2014р. по 01.02.19р. в зв`язку з тим, що відповідач належним чином не подав до суду заяви про застосування судом строку позовної давності, як це передбачено ЦК України.З матеріалів справи вбачається, що відсутня заява відповідача про застосування позовної давності, а загальне посилання у поясненнях на норми ст. 258 ЦК України не є відповідною заявою, Щодо посилань відповідача про необхідність врахування судом податкового законодавства при стягненні коштів, вважає, що такі пояснення не заслуговують на увагу і суд не зобов`язаний в своєму рішенні зазначати про стягнення коштів без відрахування податків і зборів.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились , представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення відповідно до яких заперечив проти позовних вимог та зазначив, що відповідно до умов договору № SAMDN4314 «Вклад Стандарт»вкладник має право у будь-який час висловити своє бажання про розірвання договору та висловити бажання про повернення йому коштів повідомивши Банк про це за два робочих дні (п. 10 Договору). Відповідно до п. 15 Договору - ''якщо зі спливом строку вкладу вкладник не заявив бажання про повернення йому коштів, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Новий строк вкладу починається з дня, який йде за днем закінчення попереднього строку вкладу". Відповідно до умов Договору останній був укладений строком по 04.08.2014р. Позивач (вкладник за договором) висловив своє бажання щодо припинення договору та повернення йому усіх належних грошових коштів вже після цієї дати, а саме - 26.08.2014р. Таким чином, у даному випадку повинен бути застосований п. 12 Договору, який передбачає, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його продовження (автоматичної пролонгації) не сплили, то відсотки за неповні 6 місяців виплачуються за ставкою "на вимогу". Отже, оскільки позивач висловив своє бажання про припинення дії договору шляхом" подання до АТ КБ ПриватБанк 26 серпня 2014р відповідної заяви з проханням розірвати договір та повернути кошти у повному обсязі, то через два банківських дні, тобто з 29 серпня 2014 року договір є розірваним.

Щодо відсотків, зазначив, що Верховний Суд вже неодноразово наголошував та наводив правову позицію щодо необхідності застосування судами норми ст. 1070 ЦК України у правовідносинах між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та застосування відсоткової ставки «на вимогу» при розрахунку відсотків на депозитні кошти поза межами строку дії договору банківського вкладу та до моменту їх фактичного повернення вкладнику. Таким чином, нарахування відсотків на депозитні кошти у період з дати розірвання договору банківського вкладу та до моменту їх фактичного повернення вкладнику має застосовуватися виключно відсоткова ставка "на вимогу", а не повна відсоткова ставка, зазначена у договорі, яка може застосовуватися лише у період дії договору. Відповідно до Наказу ЗАТ КБ ПриватБанк від 05.01.2004р. № 07 у Приватбанку з 06.01.2004р. було встановлено розмір відсоткової ставки "на вимогу" у розмірі 1,0% річних. У період з 04.05.2017 року та по цей час у АТ КБ ПриватБанк встановлена та діє відсоткова ставка "на вимогу" для будь-яких видів договорів банківського вкладу - у розмірі 0,01% річних .

Вказує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм статті 266 ЦК України, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки ('пені, штрафу") обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), коли вона нараховується та у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тобто, пеня може бути нарахована лише за період з 09.07.2018р по 09.07.2019р (день звернення позивача до суду із позовом)

Оскільки виконання Банком зобов`язання щодо виплати грошових коштів, як зазначає позивач, було виконано 01.02.2019р. то, відповідно, нарахування пені може бути здійснено лише за період з 09.07.2018р по 31.01.2019р.

Вказує, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих Банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Таким чином, у випадку підтвердження позивачами позовних вимог належними та допустими доказами та задоволення судом таких вимог, вважає необхідним зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача, зазначені без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Враховуючи пояснення сторін та проаналізувавши письмові докази по справі, суд доходить висновків.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» в користь позивача грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США (сума банківського вкладу), 1 500,48 дол. США (суму нарахованих відсотків за користування банківським вкладом) та 6 661,44 грн. (сума 3 % річних за порушення грошового зобов`язання).(а.с.12-17)

06 жовтня 2015 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області рішення Коломийського міськрайонного суду залишено без змін.(а.с.18-20)

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишили рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року без змін.(а.с.21-22)

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В подальшому на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду були отримані виконавчі листи та передані на виконання до органів державно виконавчої служби.

Постановами заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 20 березня 2019 року закінчено виконавчі провадження по виконанню виконавчих листів про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» в користь позивача коштів в сумі 11 903,81 дол. США та про стягнення 1 500,48 дол. США на підставі платіжних доручень за № 4 та № 5 від 01.02.2019 року.(а.с.10,11)

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Таким чином, виходячи з положень статтей 1058, 1060, частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу до банку, до дня фактичного його повернення вкладникові

За умовами укладеного 04 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» (надалі - Договір) на депозитному вкладі знаходилося 11 903,81 дол. США, на які щомісячно нараховувалися відсотки по ставці 9 % річних на рахунок № НОМЕР_1 , мінімальний термін вкладу становить 6 місяців.

26 серпня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення суми депозитного вкладу з нарахованими процентами, чим засвідчив свої наміри припинити дію договору.Однак, грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США депозитного вкладу та 1 500,48 дол. США - нарахованих процентів, позивач отримав лише 01 лютого 2019 року, що призвело до порушення банком своїх грошових зобов`язань.

Суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що з 29 серпня 2014 року спірний договір є розірваним. Сама по собі заява позивача про повернення йому грошових коштів не свідчить про договірне розірвання договору банківського вкладу, адже згідно п. 4 укладеного Договору сторонами було передбачено, що дія договору припиняється з виплатою всіх сум вкладу разом з процентами, передбаченими з умовами даного Договору.

Тому підтвердженням факту припинення дії договору внаслідок його розірвання має бути саме виплата позивачеві всієї суми вкладу разом з процентами в день звернення позивача із відповідною заявою, що належать до сплати відповідно до умов договорів, чого відповідачем здійснено не було.

Сторони посилаються на п. 12 договору відповідно до якого : «якщо ви вимагаєте розірвати договір, а 6 місяців з дати його оформлення чи продовження мінімального терміну не сплили , вам повертається сума вкладу. За неповні шість місяців проценти виплачуються по ставці вклада «на вимогу» за фактичну кількість днів що пройшли з дати оформлення вклада або з дати продовження мінімального терміну до дня розірвання договору…» . У даному пункті чітко визначено, умови : якщо 6 місяців з дати оформлення договору чи продовження мінімального терміну не сплили позивачу повертається сума вкладу і відповідно зазначено про виплату в такому випадку процентів.

Вирішуючи даний спір та порівнюючи правовідносини між справами, на які посилався відповідач, вбачається, що укладений з позивачем договір № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» дійсно не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Однак, суд звертає увагу , що сума вкладу не була повернута за умовами договору, а була повернута лише в примусовому порядку за рішенням суду та після відкриття виконавчих проваджень і відсутня обставина вважати, що вкладник вимагає достроково розірвати укладений договір за що передбачено нарахування процентів в розмірі «на вимогу».

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного суду справа № 761/26293/16-ц «Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.»

Таким чином, у випадку неналежного виконання зобов`язання щодо повернення вкладу на суму невиплачених коштів може бути нараховано 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у валюті основного зобов`язання передбаченого договором, а тому суд доходить висновку що з відповідача слід стягнути 3% річних за період часу коли вони мали бути виплачені до дня який передує поверненню коштів (31.01.2019) у відповідності з ч. 2 ст. 625, ч.5 ст. 1061 ЦК України.

Розмір процентів, які підлягають стягненню становить 1281,92 дол. США, ( 11 903,81 дол. США - сума депозитного вкладу; 42 календарних місяці - за період з 01 липня 2015 року по 31 січня 2019 року (до 30 червня 2015 року включно відсотки були нараховані та стягнені за рішенням Коломийського міськрайонного суду)

Суд погоджується з позивачем, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Наведене підтверджується і, зокрема, правовим висновком Верховного Суду України в справі № 6-2558цс15 від 01 червня 2016 року.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає:

- споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22);

- продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19);

- послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17);

виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз наведених норм законів свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що з відповідача слід стягнути пеню за прострочення виконання послуги , однак із заявленою сумою та періодом нарахування не погоджується виходячи з наступного.

Як зазначив представник відповідача у письмових поясненнях позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та відповідно до вимог до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені ) застосовується позовна давність в один рік. Суд погоджується з таким твердженням представника та вважає дану заяву як клопотання про застосування судом строку позовної давності .( Закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання (ухвала ВССУ від 18.02.2015; ухвала ВССУ від 13.11.2013 ухвала ВССУ від 18.12.2013)

Відповідно до постанови від 28 березня 2018 року (Справа № 444/9519/12) Великої Палати Верховного Суду «За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Суд з доводами позивача про стягнення пені погоджується частково.

Судом враховано, що позивачем нараховано пеню з дати, коли відповідач зобов`язаний був повернути суму вкладу - 26.08.2014р. і до дати повернення відповідачем суми вкладу - 01 лютого 2019 року, однак, враховуючи заявлення відповідачем про сплив позовної давності до вимог про стягнення пені, суд дійшов висновку, що розмір пені може стягуватися лише за один календарний рік, який передує не зверненню позивача з позовом до суду - 13 червня 2019 року, а передує даті виконання відповідачем свого зобов`язання по поверненню суми вкладу, що мало місце 01.02.2019р.

Таким чином розмір пені становить 8 755грн.. 84 коп., за період з 31.01.2018р. по 31.01.2019р.

Щодо посилань відповідача про необхідність врахування судом податкового законодавства при стягненні коштів, то, суд вважає, що такі пояснення не заслуговують на увагу і суд не зобов`язаний в своєму рішенні зазначати про стягнення коштів без відрахування податків і зборів в зв`язку з наступним.

Згідно п. 1 Листа Департаменту бухгалтерського обліку Національного Банку України від 22.08.2014р. за № 12-111/46867 «Про оподаткування процентних доходів фізичних осіб» передбачено, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо пасивних доходів» та численними запитами банків України, пов`язаними з відображенням в бухгалтерському обліку окремих операцій, надаються такі роз`яснення, а саме, щодо обліку утриманого податку на доходи фізичних осіб у вигляді процентів.

Так, відповідно до Податкового кодексу України банк виконує функції податкового агента під час нарахування на користь фізичних осіб процентів на суми вкладних (депозитних), поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, крім поточних рахунків, на які на користь фізичних осіб здійснюються виключно виплати заробітної плати, стипендій, пенсій, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат.

Відповідно до ст. 168.1.1. Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.

Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом і банком. Банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнтів банку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

В главі 72 «Банківський рахунок», в ч. 2 ст. 1066 ЦК України передбачено, що банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Зобов`язання має виконуватись належним чином і відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України).

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема стягнення з відповідача 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у валюті основного зобов`язання передбаченого договором, що становить 1281,92 дол. США та пені у розмірі 3 % з урахування строків позовної давності, що складає суму 8 755,84 грн.

На підставі наведеного та ст.,ст.15, 16, 321, 525, 526, 530, 625,631, 1058, 1060, 1066 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», керуючись ст.ст. 247 ч.2, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1281 ( одна тисяча двісті вісімдесят один) дол.. США 92 центи, що є сумою нарахованих 3 % за користування вкладом за період з 01 липня 2015 року по 31 січня 2019 року та 8 755(вісім тисяч сімсот п`ятдесят п`ять ) грн.. 84 коп., що є сумою пені за неналежне надання послуги за Договором № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» укладеним 04 лютого 2014 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави (на рахунок: Отримувачкоштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код отримувача ( код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Рахунок отримувача: UA0026001, Код класифікації доходів бюджету 22030106).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 .

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження 49094, м. Дніпро вул. Набережна Перемоги , 50 .

Суддя Беркещук Б. Б.