Провадження № 2/344/960/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Шамотайло О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника позивача ПП «Едельвейс-7» Голдищука І.С., відповідача1- Вінтоняк В.В., відповідача3 - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом приватного підприємства (фірми) «Едельвейс-7» до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»», ОСОБА_1 про стягнення матеріальних і моральних збитків, внаслідок ДТП , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом про стягнення матеріальних і моральних збитків, внаслідок ДТП до відповідачів ОСОБА_2 (винуватця ДТП), приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»» (страховика), ОСОБА_1 (власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2018 близько 09-25год. на нерегульованому перехресті вул. Довженка-Дорошенка в м. Івано-Франківськ, Вінтоняк В.В. керуючи транспортним засобом марки РЕНО КЕНГО, р.з НОМЕР_1 , здійснюючи виїзд із другорядної дороги по вул. Дорошенка на головну по вул. Довженка не надала перевагу транспортному засобу який рухався по головній дорозі та допустила зіткнення з автомобілем Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок зіткнення всі транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ОСОБА_2 порушила вимоги Правил дорожнього руху України та була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та визнана судом 15.08.2018року винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки автомобіль позивача зазнав ушкоджень, а автомобіль під керуванням винуватця ДТП був забезпеченим полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак страхова компанія не виплатила позивачу страхове відшкодування, то позивач просить стягнути з відповідачів завдану шкоду в розмірі 52631,00грн. (з яких - 32631,00 матеріальна шкода та 20000,00 грн. - моральна шкода), а також понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. та витрат на підготовку матеріалів для звернення до суду (ксерокс) у розмірі 2100,00 грн.

Сторона відповідача скористалася своїм правом на відзив, які долучені до матеріалів справи (а.с. 20-22, 31) та просила відмовити у позові, з таких підстав : ПАТ «Страхова група «ТАС»» - у зв`язку з пропуском позивачем терміну подачі заяви про страхове відшкодування, не представлення документів, які посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреності), а також не надання підтверджуючих документів, які б засвідчували вартість відновлювального ремонту; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - у зв`язку з тим, що вважають, що позивач не мав права здійснювати експлуатацію транспортного засобу, що потрапив у ДТП, не надав підтверджуючих документів, які б засвідчували вартість відновлювального ремонту, а також у зв`язку з тим, що відповідальність винуватця ДТП є застрахованою і Велика Палата Верховного Суду з цього приводу в постанові у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 від 4 липня 2018 року розмежувала інститути регресу та суброгації та прийшла до висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС»» в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення вимог позову з підстав, що наведені у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнямособи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Положеннями ч. 1 ст. 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Автомобіль РЕНО КЕНГО, р.з НОМЕР_1 належить на праві власності відповідачу3 ОСОБА_1 та згідно до полісу №АК/6906383 цивільно-правова відповідальність власника буда застрахована у відповідача2 ПАТ «Страхова група «ТАС»» (а.с. 33).

Автомобіль Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 належить громадянину Республіки Польща ОСОБА_6 (а.с. зв.24-а.с.25).

Відповідно до договору про передачу автомобіля в користування від 11.06.2018 року укладеного між ПП «Едельвейс-7» та ОСОБА_6 , останній передає на десять років автомобіль Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 фірмі ПП «Едельвейс-7» в користування (а.с.3).

14.06.2018 близько 09-25год. на нерегульованому перехресті вул. Довженка-Дорошенка в м. Івано-Франківськ, відповідач1 ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки РЕНО КЕНГО, р.з НОМЕР_1 , здійснюючи виїзд із другорядної дороги по вул. Дорошенка на головну по вул. Довженка не надала перевагу транспортному засобу який рухався по головній дорозі та допустила зіткнення з автомобілем Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_3

Постановою Івано-Франківського міського суду від 15.08.2018р., яка набрала законної сили 28.08.2018р. ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні вищезгаданого ДТП (а.с. 4).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже факти, встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а саме факт вчинення ДТП, що встановлені вказаною постановою та матеріалами справи, суду не підлягає доказуванню за даною справою.

25.06.2018 року позивач звернувся із повідомленням про ДТП, яка сталася 14.06.2018 року до ПАТ «Страхова група «ТАС»» №3594 , що сторонами не заперечується.

30.08.2018 року позивач звернувся до відповідача2 ПАТ «Страхова група «ТАС»» із заявою про компенсування збитків згідно до повідомлення №3594 від 25.06.2018 року (а.с. 24-зв.ас.25).

04.09.2018 року ПАТ «Страхова група «ТАС»» надіслала позивачу листа (а.с. 23) з якого вбачається, що позивачу необхідно представити у відповідності до положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ряд документів, в тому числі нотаріально завірену довіреність на право отримання страхового відшкодування.

У відповідності до рахунку №СЧТ-000052 від 26.09.2018 року виписаного ПП ОСОБА_5 вартість ремонту автомобіля Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 становить 8904,00 грн. (а.с. 6).

Згідно до рахунку №СЧ00944 від 26.09.2018 року виписаного ТОВ «Альянс-ІФ» товар «двері» вартує 23227,00 грн. (а.с. 7).

Відповідно до ремонтної калькуляції №130918 від 13.09.2018 року загальна вартість робіт складає 8904,00 грн., а згідно до квитанції до прихідного касового ордеру №Пко-000410 від 26.09.2018 року дефектовка вартує 500,00 грн. (а.с. 8).

Щодо вимог позивача до відповідача1 та відповідача3, суд вказує таке.

Автомобіль, яким керував позивач отримав механічні пошкодження від зіткнення з автомобілем, що належить відповідачу3 - ОСОБА_1 та під керуванням відповідача1 ОСОБА_2 , яка по матеріалах справи є винною особою у цьому зіткненні, а тому відповідно дії ОСОБА_2 перебувають у причинному зв`язку з настанням наслідків - шкоди автомобілю, яким керував позивач.

За загальним правилом, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК). Тобто відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст.1192 ЦК має відшкодувати завдані збитки в повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Тому, суд погоджується із доводами відповідачів-1 та відповідача-3, де вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 від 4 липня 2018 року розмежувала інститути регресу та суброгації та прийшла до висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а тому враховуючи, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу була застрахована відповідно до полісу №АК/6906383, а сума збитків заявлених позивачем не перевищує встановлений ліміт відповідальності, то відсутні підстави для стягнення шкоди з відповідача1 та відповідача3.

Оскільки транспортний засіб, що належить ОСОБА_1 і яким керувала на момент ДТП ОСОБА_2 був застрахований у ПАТ «Страхова група «ТАС»», однак страхового відшкодування позивач не отримував, не зважаючи на свої звернення до ПАТ «Страхова група «ТАС»», то суду необхідно з`ясувати причини невиплати позивачу страхового відшкодування у строки, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також правомірність невиплати страхового відшкодування.

Згідно із статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Власником же пошкодженого в ДТП транспортного засобу був ОСОБА_6, з яким позивач уклав договір про передачу автомобіля в користування від 11.06.2018 року (а.с.3).

25.06.2018 року позивач звернувся із повідомленням про ДТП, яка сталося 14.06.2018 року до ПАТ «Страхова група «ТАС»» №3594, 30.08.2018 року позивач звернувся до відповідача2 ПАТ «Страхова група «ТАС»» із заявою про компенсування збитків згідно до повідомлення №3594 від 25.06.2018 року, а 04.09.2018 року ПАТ «Страхова група «ТАС»» надіслала позивачу листа з якого вбачається, що позивачу необхідно представити у відповідності до положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ряд документів, в тому числі нотаріально завірену довіреність на право отримання страхового відшкодування.

Стаття 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, вимоги до заяви про страхове відшкодування :

35.1. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

35.2. До заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

35.3. Особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов`язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди.

При цьому позивач не виконав вимоги ст. 35 вказаного вище Закону та не представив відповідачу2 ПАТ «Страхова група «ТАС»» належним чином та у строки всі необхідні документи для отримання страхового відшкодування протягом 1 року, що на підставі п.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Так, суд погоджується з тим, що позивачем не надано відповідного підтвердження щодо розміру матеріального збитку.

Зокрема, страховик (ПАТ «Страхова група «ТАС»») за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені в ст.22 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно п.22.1 якої в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик ПАТ «Страхова група «ТАС»» за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стаття 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує :

22.1. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

22.2. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

При цьому в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Однак суду позивачем не представлено таких доказів, а надані суду копії рахунку №СЧТ-000052 від 26.09.2018 року виписаного ПП ОСОБА_5 ремонт автомобіля Фольксваген Гольф, н.з. НОМЕР_2 на суму 8904,00 грн. (а.с. 6), рахунку №СЧ00944 від 26.09.2018 року виписаного ТОВ «Альянс-ІФ» на суму 23227,00 грн. (а.с. 7) та ремонтної калькуляції №130918 від 13.09.2018 року на суму 8904,00 грн., та квитанції до прихідного касового ордеру №Пко-000410 від 26.09.2018 року на суму 500,00 грн. (а.с. 8) не є належним розрахунком шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу в ДТП, не підтверджують факт проведення ремонту та усунення пошкоджень отриманих саме у зв`язку із ДТП, що мала місце 1406.2018 року, а тому оцінюються судом критично.

Надаючи оцінку договору про передачу автомобіля в користування від 11.06.2018 року укладеного між ПП «Едельвейс-7» та ОСОБА_6 , суд вказує таке.

Правовідносини, які розглядаються в межах даного спору регулюються Цивільним кодексом України.

ЦК України вимагає нотаріально посвідчувати договір оренди автомобіля з фізичною особою (ст. 799 ЦК України). Судова практика вказує лише, що : «На відміну від ч. 2 ст. 799 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених з фізичними особами-підприємцями, ні ЦК України, ні ГК України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення» (постанова ВГСУ від 02.08.2017р. в справі № 911/2761/16)

Проте доказів, що ОСОБА_6 має статус фізичної особи - підприємця суду не надано, а відтак слід керуватися положеннями ст. 799 ЦК України.

Посвідчення договорів у нотаріуса, в даному випадку є однією з умов дійсності договору, тобто вчинення правочину в установленій законом формі (ст. 203 ЦК України). Чинне законодавство допускає укладення договорів у двох формах: усній і письмовій, а письмова форма обов`язкова для договорів: між юридичною та фізичною особою. Письмові договори посвідчуються в нотаріуса у двох випадках: якщо на цьому наполягає одна зі сторін (незалежно від виду та суми договору); а також якщо цього вимагає закон (договір оренди транспортного засобу за участю фізичної особи прямо передбачено у законі та встановлено ст. 799 ЦК України). В той же час обов`язковою умовою договору оренди є орендна плата, а в договорі про передачу автомобіля в користування від 11.06.2018 року №7 така умова відсутня (а.с.3).

При цьому, договір позички передбачає, що одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ (автомобіль) для користування протягом встановленого строку (ч. 1 ст. 827 Цивільного кодексу України). Договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4 ст. 828 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення договору, по суті, є додатковою гарантією дійсності договору, адже нотаріус має упевнитися, що зміст договору відповідає вимогам закону, перевіряє правоздатність сторін і повноваження їх представників.

Відтак ПАТ «Страхова група «ТАС»» правомірно вимагала від позивача довіреність на право отримання страхового відшкодування, а також підтверджені відомості про зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та інформацію про вже здійснені взаєморозрахунки та не отримавши такі відомості впродовж року прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає таке.

На переконання суду сам по собі факт потрапляння позивача в ДТП, що сталася не з його вини та поза його бажанням безумовно свідчить про настання стресової ситуації, яка порушує звичний уклад життя, проте необхідно вказати наступне.

Згідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31.03.95р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.5. ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач бажає стягнути моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. із відповідачів, одним з яких є страховик.

При цьому суд враховує вимоги ст.9, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та зважає, що відповідно до вимог ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Оскільки позивачем є юридична особа - то у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги позову про стягнення з страховика моральної шкоди.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача1 та відповідача3, то суд вважає, що стороною позивача не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди у відповідності до порядку визначення такого розміру та не надано беззаперечних доказів, на підставі яких можна було б підтвердити визначений характер та обсяг заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, тобто моральної шкоди спричиненої відповідачем1 та відповідачем3, а тому в задоволенні цієї вимоги слід також відмовити.

Відповідно до положень ст. 12ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

На переконання суду, надані позивачем докази підтверджують лише факт спричинення шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та наслідками у виді шкоди, однак не підтверджують розмір завданої шкоди та його причинний зв`язок із ДТП, яке мало місце 14.06.2018 року, а також неправомірність відсутності виплати страхового відшкодування позивачу з боку відповідача2 ПАТ «Страхова група «ТАС»», у якого була застрахована відповідальність заподіювача шкоди.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги до відповідачів такими, що не підлягають до задоволення.

Отож суд приходить до переконання про безпідставність вимог позивача та відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача1 понесених судових витрат у розмірі 1100,00 грн., то слід вказати таке. Відповідачем не представлено суду доказів понесення ним витрат на правову допомогу, окрім лише самого договору і розрахунку судових витрат.

Так, у постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі №810/795/18, провадження №К/9901/8770/19 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки суду не представлено оформлених в установленому законом порядку відповідних документів, що свідчать про оплату, а саме : квитанції до прибуткового касового ордера чи платіжного доручення з відміткою банку, або іншого банківського документи, чи касового чеку, то це є підставою для відмови у задоволенні вимог відповідача1 про відшкодування таких витрат з позивача.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263-266, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд.

Суддя О.В. Шамотайло

Повний текст судового рішення виготовлений 11.03.2020 року