Справа № 617/655/19
Провадження № 2/617/70/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Вовчанський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Глоби М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борщ Л.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Вовчанську за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення особи без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у квітні 2019 року звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На добровільних засадах, вона прописала як члена сім`ї, свого рідного сина ОСОБА_3 . Протягом сумісного проживання ОСОБА_3 участі у веденні підсобного господарства не бере, коштів по утриманню та проведенню ремонту будинку не надає, своєю протиправною поведінкою створює неможливі умови для проживання. ОСОБА_3 постійно з`являється до дому в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння, вимагає грошей, ображає, погрожує, здійснює моральне та фізичне насилля. На неодноразові пропозиції звільнити будинок на добровільних засадах - відмовляється. Своїми систематичними діями, ОСОБА_3 викликав погіршення її стану здоров`я, вона стала хворіти нервовими захворюваннями, має гіпертонічний тиск, стенокардію серця. ОСОБА_3 за місцем мешкання характеризується негативно, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, перебуває на обліку у поліції як сімейний насильник, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя та своїми діями створює для близьких неможливість нормального існування та проживання в будинку. Просила виселити ОСОБА_3 з займаного ним будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку.

Ухвалою суду від 25.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Просили виселити ОСОБА_3 з займаного ним будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить донаступного.

Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як встановлено під час судового розгляду та не заперечується сторонами по справі, згідно договору купівлі - продажу від 29.12.2010 року, ОСОБА_2 придбала у власність будинок АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Також за вказаною адресою з 17.02.2011 року зареєстрований та проживає ОСОБА_3 (а.с. 11-13).

Згідно довідки лікаря КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Вовчанського району» від 10.04.2019 року, ОСОБА_2 знаходиться на диспансерному обліку (а.с. 10а)

Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року за № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідач був вселений і проживає у будинку АДРЕСА_1 в якості члена сім`ї позивачки.

Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_3 набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_2 , посилалась на те, що ОСОБА_3 створює їй різні перешкоди в користуванні будинком, в тому числі погрожує, вчиняє домашнє насильство.

Відповідно до постанови Вовчанського районного суду Харківської області від 21.02.2019 року, ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Як встановлено судом, ОСОБА_3 18.02.2019 року о 20 год. 00 хв., знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: висловлювався на адресу своєї матері ОСОБА_2 нецензурною лайкою, погрожував фізичним насильством, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю (а.с. 16-18).

26.03.2019 року постановою Вовчанського районного суду Харківської області ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченому ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Як встановлено судом, ОСОБА_3 21.03.2019 року о 20 год. 00 хв., знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , повторно вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: висловлювався на адресу своєї матері ОСОБА_2 нецензурною лайкою, погрожував фізичним насильством, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю (а.с. 19-21).

Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно інформаційної довідки дільничного Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області, ОСОБА_3 за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 , характеризується негативно, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, перебуває на обліку як сімейний насильник (а.с. 15).

Допитана під час судового розгляду в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що вона проживає по сусідству із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На протязі 2018 - 2019 років ОСОБА_2 неодноразово приходила до неї додому у пригніченому стані, казала, що її вигнав із будинку ОСОБА_3 , при цьому ображав її, висловлювався на неї нецензурними словами, в зв`язку з чим ОСОБА_2 залишалась у неї. Так, 25.08.2018 року до неї додому прийшла ОСОБА_2 , вона почувала себе погано, вказала, що її вигнав з будинку її син ОСОБА_3 . Вона надавала ОСОБА_2 першу медичну допомогу, викликала лікарів. Коли вони удвох пішли по ліки до будинку ОСОБА_2 , то їх зустрів ОСОБА_3 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, при цьому він висловлювався брудною лайкою на адресу ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 під час судового розгляду пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_2 часто буває вдома у неї по АДРЕСА_1 . Зазначила, що вона неодноразово зустрічала ОСОБА_3 за місцем проживання ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння. За час спільного проживання, ОСОБА_3 систематично створював та продовжує створювати її матері неможливі умови для проживання - постійно ображає її, вимагає у неї гроші, виганяє з будинку. У лютому 2019 року ОСОБА_2 жила у неї вдома дві доби, оскільки боялась піти до себе додому через те, що ОСОБА_3 її поб`є, спричине їй тілесні ушкодження.

Суд також враховує, що постановою Вовчанського районного суду Харківської області від 07.07.2020 року ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Як встановлено судом, ОСОБА_3 26.06.2020 року вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_2 (а.с. 80).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12.04.1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач у житловому будинку, належному ОСОБА_2 , проживає тривалий час, але його поведінка, що супроводжувалась систематичним порушенням правил співжиття, робить неможливим для проживання з власником будинку, а заходи запобігання і громадського впливу відносно ОСОБА_3 виявилися безрезультатними.

Окрім того, судом не встановлено, що відповідач не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом.

За таких обставин виселення ОСОБА_3 не може бути розцінено як надмірний тягар.

Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку, тому позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається па сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи та відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір, сплачений ОСОБА_2 у розмірі 768 грн. 40 коп. при зверненні до суду, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 7, 12, 141, 280 ЦПК України, ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст. ст. 319, 383, 391, 405, 406 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення особи без надання іншого жилого приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частин рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на подання апеляційної скарги продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи Харківському апеляційному суду до або через Вовчанський районний суд Харківської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Представник позивача - ОСОБА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя -