Дата документу 28.01.2020
Справа № 334/5457/19
Провадження № 2/334/971/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

28 січня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована, але з 2016 року на проживає відповідачка, яка була прописана у будинку як член сім`ї колишніх власників будинку. ОСОБА_3 ОСОБА_4 житловим приміщенням будинку не користується, не сплачує вартість комунальних послуг, не бере участі в його утриманні, не проводить ремонти.

У зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 в належному позивачці будинку, остання вимушена сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подала, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, за згодою позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України.

Вислухавши думку позивачки та вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 19.03.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою Оксаною Сергіївною та зареєстрованого в реєстрі за № 744, позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 161587946 від 29.03.2019 року.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта громадянина України та копією домової книги будинку.

Окрім позивачки, за вказаною адресою зареєстрована з 1983 року, але з 2016 року не мешкає відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була прописана за вказаною адресою як член сім`ї колишніх власників житла. Вказане підтверджується копією домової книги будинку, Довідкою № 201 від 08.07.2019 року, наданою головою квартального комітету № 71 м. Запоріжжя ОСОБА_5 .

У зв`язку з реєстрацією відповідачки у належному ОСОБА_1 житлі остання вимушена сплачувати надміру нараховані комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати, та порушується її право на володіння та розпорядження своєю власністю.

Таким чином, вивчивши надані в обґрунтування позовних вимог письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2016 року не проживає у належному позивачці будинку, житловим приміщенням якого не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, не є членом сім`ї власника житлового будинку, а тому є такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV.

Відповідно до ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Оскільки після визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 , позивачка не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідачки з реєстраційного обліку та їй не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною.

Крім того, судом не може вирішуватися вимога щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 без залучення до участі у справі в якості відповідача органу реєстрації. Таким чином, вимога позивачки про зняття з реєстрації відповідачки не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.