Ухвала

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 369/5331/18

провадження № 61-12369ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БГ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Адлібітум», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «БГ Банк» (далі - ПАТ «БГ Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 17 в розмірі 171 527,54 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року позов ПАТ «БГ Банк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «БГ Банк» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 17 в розмірі 171 527,54 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 118 510,37 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 53 017,17 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

06 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року повернуто особі, яка її подала на підставі статей 185, 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк не виконала вимог ухвали цього суду від 07 квітня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху, не сплатила судового збору в установлених законом порядку і розмірі та не надала доказів її майнового стану.

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що її майновий стан не дозволяє їй сплатити судовий збір в розмірі, визначеному апеляційним судом. Вона офіційно не працевлаштована, розлучена, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Тому просила апеляційний суд зменшити їй розмір судового збору за подання апеляційної скарги. Повернення апеляційної скарги з підстав несплати судового збору порушує її право на перегляд судового рішення в апеляційному порядку. Такі дії суду суперечать практиці Європейського суду з прав людини і висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 442/8753/13-ц. Крім того, вона не повинна сплачувати судовий збір, оскільки вона є споживачем фінансових послуг і згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, звільнена від сплати судового збору.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

06 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року залишено без руху у зв`язку з неповною сплатою судового збору, з наданням їй строку для усунення недоліків, а саме - для надання доказів оплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 90 592,50 грн.

Апеляційний суд вказав на те, що розмір судового збору за подання позову в цій справі становить 70 000 грн, а за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду - 105 000 грн (150 % від суми, що підлягала сплаті при поданні позову).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишено без задоволення клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору, передбаченого для його cплати за подання апеляційної скарги на рішення суду, а апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав невиконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 90 592,50 грн.

На обґрунтування визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення апеляційний суд вказав, що наведені відповідачем у заяві про зменшення судового збору доводи не є достатньою підставою для такого зменшення, оскільки положення статті 8 Закону України «Про судовий збір» поширюються лише на позивачів, у той час як процесуальний статус заявника у вказаній справі - відповідач. Посилання заявника на те, що в неї на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, не є підставою для зменшення суми судового збору. Доказів того, що вона є безробітною та її майновий стан не дозволяє їй сплатити судовий збір в розмірі 90 592,50 грн, заявник суду не надала. ОСОБА_1 є відповідачем у вказаній цивільній справі, тому положення статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» до неї не застосовуються.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, Верховний Суд виходив з того, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, і приймаючи до уваги те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, суд апеляційної інстанції, за вищевикладених обставин, повинен був розглянути питання щодо можливості відстрочення або розстрочення сплати судового збору чи зменшення його розміру, надавши оцінку письмовим доказам, поданим заявником на підтвердження неможливості сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а за недостатності доказів - вказати заявнику, що саме необхідно додати, і надати час заявнику на їх подання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, а саме - ОСОБА_1 необхідно було доплатити 90 592,50 грн судового збору. Крім того, апеляційний суд вказав, що підставою для зменшення розміру судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Проте належних та допустимих документів на підтвердження факту відсутності достатньої кількості коштів для сплати судового збору заявником до апеляційної скарги не додано. За таких обставин заявнику необхідно надати документи, які б підтверджували, що її майновий стан не дозволяє сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі (довідка про доходи за попередній рік, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Також ОСОБА_1 необхідно додати ще одну копію апеляційної скарги для третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Адлібітум».

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про усунення недоліків та зазначила, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує двох дітей, батько яких ухиляється від сплати аліментів, а тому вимога про доплату судового збору в розмірі 90 592,50 грн є обмеженням у праві доступу до правосуддя. Також додала до заяви довідку про залишок коштів на рахунку, відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк». З урахуванням наведеного просила зменшити суму судового збору до 14 407,50 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та продовжено строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зменшити розмір судового збору суд може лише у випадках, визначених законом, які унеможливлюють сплату судового збору. Подаючи докази, які підтверджують наявність підстав для зменшення розміру судового збору, ОСОБА_1 додала: копії свідоцтв про народження дітей ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ); копію договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дитини (аліменти) від 06 жовтня 2015 року; довідку про залишок коштів на рахунку, відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк». Наведені докази у своїй сукупності не дають підстав для висновку про необхідність зменшення розміру судового збору, оскільки жоден з указаних документів не свідчить про те, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу скаржника за попередній календарний рік. Той факт, що інший з батьків ( ОСОБА_6 ) ухиляється від сплати аліментів, також не доведений. Більше того, зі змісту договору між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дитини (аліменти) від 06 жовтня 2015 року вбачається, що сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 не претендує на сплату аліментів на малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала, на підставі статей 185, 357 ЦПК України у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк не виконала вимог ухвали цього суду від 07 квітня 2020 року про залишення апеляційної скарги без руху, не сплатила судового збору у встановлених законом порядку і розмірі та не надала доказів її майнового стану.

Відповідно до частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії», «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху, апеляційний суд обґрунтовано вказав на те, що суд може зменшити розмір судового збору лише у випадках, визначених законом, які унеможливлюють його сплату. Тому ОСОБА_1 необхідно було надати докази її скрутного майнового стану, який унеможливлює сплату судового збору в установленому розмірі.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення у здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і у строки, покладається на особу, яка подає скаргу.

Встановивши, що надані ОСОБА_1 докази у своїй сукупності не дають підстав для висновку про необхідність зменшення розміру судового збору, оскільки жоден з поданих нею документів не свідчить про те, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні її клопотання про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги та необхідність продовження їх строку на усунення недоліків апеляційної скарги, вказавши, які документи на підтвердження її майнового стану необхідно надати суду.

Оскільки ОСОБА_1 не скористалася надаю судом можливістю усунути недоліки її касаційної скарги, не подала належних документів на підтвердження її майнового стану, що унеможливило встановлення апеляційним судом її реального доходу і того, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік, то апеляційний суд правильно повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на підставі статей 185, 357 ЦПК України у зв`язку з невиконанням вимог ухвали цього ж суду про залишення апеляційної скарги без руху.

Доводи касаційної скарги про те, що повернення апеляційної скарги з підстав несплати судового збору суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 442/8753/13-ц, є безпідставними, оскільки у наведеному судовому рішенні Верховного Суду не викладено правових висновків щодо порушення прав заявника у зв`язку з поверненням йому апеляційної скарги через несплату ним судового збору. Предметом касаційного перегляду у справі № 442/8753/13-ц була ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення. Питання сплати судового збору у вказаній справі не вирішувалося.

Аргументи заявника про те, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц вона як споживач фінансових послуг взагалі не повинна сплачувати судовий збір, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Системний аналіз зазначеної норми права дає правові підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору за подання позовів, апеляційної (касаційної) скарги у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише у разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів. Отже, відповідачі при подачі апеляційної (касаційної) скарги у справах про стягнення заборгованості за кредитом мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір». Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 2-3917/10.

У згаданій заявником постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц йдеться про позивачів, які звертаються до суду за захистом своїх прав як споживачів послуг. В цій справі заявник є відповідачем. Тому висновок апеляційного суду не суперечить правовим висновкам, наведеним у вказаному судовому рішенні.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2019 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «БГ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Адлібітум», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов