№201/2661/19
провадження 2/201/367/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товарної біржі «Іннекс» і Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова Алла Володимирівна про визнання недійсними результатів електронних торгів (аукціону), протоколу проведення електронних торгів і акту проведення електронних торгів, скасування протоколу і акту проведення електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна і стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ПАТ КБ «Актив-Банк», Товарної біржі «Іннекс» про визнання недійсними результатів електронних торгів (аукціону), протоколу проведення електронних торгів і акту проведення електронних торгів, скасування протоколу і акту проведення електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу майна і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що свого часу вона уклала кредитний договір та іпотечний договір, взяла кошти, придбала нерухоме майно, але не розрахувалася з банком і рішенням суду в рахунок погашення його заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки, рішення набрало законної сили. Відповідачами було проведено аукціон, відбулися електронні торги з продажу його майна. Позивач вважає, що вказані торги і аукціон, протокол і договори відбулися з порушенням закону і її прав, вона фактично була позбавлений можливості приймати участь у аукціоні та викупі належної їй нерухомого майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання торгів, аукціону і протоколу торгів недійсними, договорів купівлі-продажу - недійсними. Вважає вказані договори і торги протиправними, нікчемними, обставини їх проведення та укладання є сумнівними. Отже відповідачі при проведенні торгів і укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, а ТОВ «Іннекс» взагалі не є фінансовою установою. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по проведенню торгів і укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнання такими, що не відбулися, електронні публічні торги, визнання недійсним протоколу електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна за результатами цих торгів, стягнення судових витрат, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представники відповідачів Некраси М.В., Товарної біржі «Іннекс» і ПАТ КБ «Актив-Банк» в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову заперечували, їх дії при укладанні спірних договорів і проведенні аукціону, електронних торгів були в передбаченому законом порядку, при цьому порушень не було. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представників вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А.В. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року було вирішено позовну заяву ПАТ КБ «Актив-Банк» задовольнити і в рахунок заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Актив-Банк» за договором № 0305/02 від 05 березня 2008 року в сумі 8 959 733 грн. 54 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: фізкультурно-оздоровчий комплекс по АДРЕСА_1 , площею 549.6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом визнання права власності на це майно за цим банком.

18 грудня 2017 року були проведені відкриті електронні торги (аукціон) з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ.Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 . Власником даного активу виступав ПАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк». Оператором, через електронний майданчик якого було заведено інформацію про лот в ЕТС, була Товарна біржа «Іннекс». Згідно з протоколом електронних торгів №UА-ЕА-2017-12-05-000039-b переможцем було визначено відповідача ОСОБА_2 , який запропонував найвищу цінову пропозицію. Після чого, між цим відповідачем та відповідачем ПАТ КБ «Актив-Банк» 21 грудня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 2094.

Позивач вважає, що електронні торги, протокол електронних торгів, договір купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними з наступних підстав: дані електронні торги відбувалися згідно із «Регламентом роботи електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції для продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку або ліквідуються)».

Відповідно до п. п. 38, 39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Така правова позиція була викладена у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року, 2 листопада 2016 та Постанові ВСУ від 22 березня 2017 року у справі № 6- 2967цс16. Крім того, 21 березня 2018 року Верховний суд у складі Великої палати виніс постанову у справі № 760/14438/15-ц в якій зазначив наступне: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України (частина 1 статті 215 цього Кодексу).

Відповідно до п. 5 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі за № 6- 1981 цс 16 від 12 жовтня 2016 року при вирішенні спорів, в тому числі щодо оскарження проведення відкритих торгів (аукціонів) судам слід перевіряти чи вплинули ці порушення на результати торгів, чи порушені внаслідок цього права і законні інтереси позивача, який оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення відкритих торгів (аукціонів), а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова ВСУ від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16).

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі - продажу або не випливає з їхньої суті. Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України в правових висновках у справі за № 6-198ІцсІ6, де зазначено, що установивши, що проведення прилюдних торгів відбулося з порушенням норм законів України, суди не перевірили, чи вплинули ці порушення на результати торгів, чи порушені внаслідок цього права і законні інтереси позивача, який оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

У зв`язку із цим позивач звертає увагу суду на те, що наведені вище порушення правил проведення електронних прилюдних торгів порушили його права і законні інтереси.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом визнання торгів і договорів недійсними. Вважає вказані торги, протокол торгів і спірні договори протиправними, нікчемними, а обставини їх проведення і укладання - сумнівними. На його звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом з`ясовано, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року було вирішено позовну заяву ПАТ КБ «Актив-Банк» задовольнити і в рахунок заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Актив-Банк» за договором № 0305/02 від 05 березня 2008 року в сумі 8 959 733 грн. 54 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: фізкультурно-оздоровчий комплекс по АДРЕСА_1 , площею 549.6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом визнання права власності на це майно за цим банком.

18 грудня 2017 року були проведені відкриті електронні торги (аукціон) з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ.Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 . Власником даного активу виступав ПАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк». Оператором, через електронний майданчик якого було заведено інформацію про лот в ЕТС, була Товарна біржа «Іннекс». Згідно з протоколом електронних торгів №UА-ЕА-2017-12-05-000039-b переможцем було визначено відповідача ОСОБА_2 , який запропонував найвищу цінову пропозицію. Після чого, між цим відповідачем та відповідачем ПАТ КБ «Актіив-Банк» 21 грудня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 2094.

Відповідно до п. 5.10.5 Регламенту ЕТС банк зобов`язаний підписати протокол електронного аукціону протягом 3 (трьох) робочих днів з дня, наступного за днем його формування, та опублікувати його в ЕТС через особистий кабінет не пізніше 4 (чотирьох) робочих днів з дня, наступного за днем формування такого протоколу електронного аукціону. Вказаний строк спливає о 18-00 год. останнього дня строку, встановленого для його підписання та опублікування. У випадку не підписання та неопублікування протоколу електронного аукціону ЕТС автоматично присвоює електронному аукціону статус «Аукціон не відбувся».

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 2017 року, підставою виникнення права власності у банку на майно, що було реалізовано з торгів є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року по справі № 200/10874/15-ц. У резолютивній частині даного рішення зазначено, що судом вирішено задовольнити позовні вимоги банку та звернути стягнення на майно шляхом набуття на нього права власності банком.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Так, за умовами п. 4.1 Іпотечного договору іпотеко держатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином)...

Відповідно до п. 4.2 Іпотечного договору звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису або за рішенням суду. Пунктом 4.3. цього договору встановлено, що пункт цього договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, шляхом: продажу від свого імені предмета іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки Предмета іпотеки до продажу..., сплачувати всі необхідні платежі, підписувати договір купівлі - продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмету іпотеки. У разі продажу предмета іпотеки іпотекодавець доручає іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит...прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу, окремого договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було, а договором іпотеки зазначено лише загальне правило про таку можливість, а відтак, не зазначивши в договорі всі умови переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а зауваживши лише про загальну можливість цього, а тому, відсутні й підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки.

За рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення, збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статєю 38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають застосуванню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем».

Тобто, Верховний суд вказав на неможливість судового використання статті 37 Закону та зазначив, що такий спосіб може бути реалізований фінансовою установою лише в позасудовому порядку на підставі відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, для того, щоб реалізувати статтю 37 Закону іпотекодержателю необхідно у порядку передбаченому статтею 35 Закону направити іпотекодавцю вимогу про усунення порушень основного зобов`язання (іпотечне повідомлення), яка повинна бути виконана протягом 30 (тридцяти) днів (за споживчими кредитами - 60 (шістдесят) днів) з моменту отримання. Потім за даним повідомленням та відповідним застереженням у договорі іпотеки, кредитор може звернутися до нотаріуса для перереєстрації права власності. Лише за наявності двох вищезазначених елементів нотаріус може здійснити реєстрацію права власності за іпотекодержателем.

Отже, право власності у банку на майно, що було реалізовано ним на торгах було набуте з порушенням законодавства України, що прямо вказано в Постанові Великої палати Верховного суду, зазначеної вище, а висновки Верховного суду повинні враховуватися судами при винесенні рішень ( ч. 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). В договорі купівлі-продажу майна, укладеного по результатам аукціону зазначено, що майно належить на праві власності банку на підставі рішення Жовтневого районного суду вказаного вище (п. 1.2. договору), але, як зазначено вище, право власності не може виникати на підставі рішення суду, а саме зверненням стягнення на майно, шляхом визнання на нього права власності.

Крім того, апеляційний суд ухвалою від 11 жовтня 2016 року залишив в силі рішення районного суду від 26 липня 2016 року, але потім прийняв апеляційну скаргу від іншої особи, яка не брала участь в розгляді вказаної справи, розглядав цю скаргу і лише 02 квітня 2019 року була винесена постанова про залишення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року без змін. Тобто вказане рішення остаточно набрало законної сили лише 02 квітня 2019 року, а електронні торги пройшли в грудні 2017 року, тобто до набрання законної сили рішенням суду. На даний момент вказане рішення і постанова апеляційного суду оскаржуються в касаційному порядку, а, отже, питання щодо законності набуття права власності на майно, що є предметом спору, і було реалізовано банком з торгів досі не вирішено, і у випадку задоволення касаційної скарги може стати підставою для визнання торгів недійсними.

Відповідно до протоколу електронних торгів, щодо продажу спірного майна, крок аукціону становить 10 745.31 гривень. Положенням, щодо організації продажу активів банків, що ліквідуються (банк у справі знаходиться в стадії ліквідації з 2015 року) крок аукціону це - надбавка (дисконт), на яку в ході відкритих торгів здійснюється підвищення/зниження початкової (стартової) та кожної наступної ціни оголошеного до продажу лота. Переможцем аукціону визнано ОСОБА_2 , яким майно було придбано за суму у розмірі 1 402 001.00 гривень. Різниця між сумою, за яку було придбано майно і суму, що запропонував інший учасник торгів, що приймав участь у торгах становила одну гривня, адже інший учасник торгів, а саме ОСОБА_4 програв переможцю аукціона запропонувавши за лот 1 402 000.00 гривень. Тобто всього на одну гривню менше. Чому не було дотримано кроку аукціону, заявленого спочатку не зрозуміло, і є порушенням умов його проведення.

Сума за яку було реалізовано майно, а саме: фізкультурно-оздоровчий комплекс літ. Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 відповідно до протоколу проведення торгів склала 1 402 001.00 гривень. Оціночна вартість вищезазначеного майна за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2016 року про зверненням стягнення на майно, шляхом визнання на нього права власності, становить 3 212 000.00 гривень.

На сьогоднішній момент банком не подано жодного документа про зменшення розміру заборгованості за кредитом, ні в результаті первинного оформлення права власності за собою, на підставі рішення суду, ні в результаті реалізації заставного майна на аукціоні. На сайті Ргоzогrо продажі, що є обов`язковим майданчиком при реалізації майна неплатіжеспроможних банків зазначено, що спірне майно реалізувалося зі знижкою у 70 % та за початковою вартістю становило 3 581 768.33 гривень. Причина такого дисконту на перших же торгах ніде не зазначена, тобто фактично майно було реалізовано не за ринковою вартістю. Продаж майна за такою необгрунтованою вартістю порушує мої права, як особи, у якої це майно було стягнуто за рішенням суду, що оскаржується на сьогоднішній день і в результаті такої реалізації за заниженою вартістю, сума боргу, що залишиться до сплати позивачу, як боржнику за кредитом перед банком майже не зменшилася, хоча майно за договором іпотеки повинно було повністю забезпечувати кредит.

У п. 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

З аналізу ч. 1 ст. 650, ч. 1 ст. 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є визнання правочину недійсним.

Суд враховує і наступне. Реалізація активів неплатоспроможних банків відбувається у відповідності та на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, Регламенту роботи електронної торгової системи щодо організації та проведення відкритих торгів (аукціонів) з продажу активів (майна) банків, що виводяться з ринку та банків, що ліквідуються.

В п. 1 р. II Положення щодо організації продажу дано визначення потенційному покупцю - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права.

Відповідно до п. 1.1 р. І Регламенту ЕТС, встановлено, що учасник - фізична особа, що має повну дієздатність, або юридична-особа, в особі уповноваженого представника, яка є користувачем ЕТС. виявила намір прийняти участь в електронних торгах, відповідає вимогам, встановленим цим Регламентом ЕТС та законодавством, сплатила гарантійний внесок, пройшла процедуру реєстрації для участі в електронних торгах відповідно до Регламенту ЕТС, отримала відповідне підтвердження про реєстрацію та індивідуальний код учасника. Учасником електронних торгів, предметом продажу на яких є права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, не може бути користувач, який є позичальником (боржником відносно банку) та/або поручителем (майновим поручителем) за такими кредитними договорами та/або договорами забезпечення.

Таким чином, учасником відкритих торгів і набувачем права вимоги за кредитним договором неплатоспроможного банку може бути будь-яка фізична особа або юридична особа крім позичальника (боржником відносно банку) та/або поручителем (майновим поручителем) за такими кредитними договорами та/або договорами забезпечення. Нормативно-правовими актами, що передбачають продаж активів неплатоспроможних банків не перебачено, шо відступлення права вимоги за кредитним договорами має відбуватись лише на користь фінансових установ чи банків.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не застосовується до відносин щодо реалізації активів неплатоспроможних банків. Крім того, розділ І книги 5 Цивільного кодексу України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру, положення ЦК України про відступлення права вимоги застосовуються до договору купівлі-продажу, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 656 ЦК України).

Щодо участі позичальника в електронних торгах. Відповідно до п. 1.1 р. 1 Положення щодо організації продажу учасником електронних торгів, предметом продажу на яких є права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, не може бути користувач, який є позичальником (боржником відносно банку) та/або поручителем (майновим поручителем) за такими кредитними договорами та/або договорами забезпечення. У разі встановлення, що переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання є боржником та/або поручителем за такими договорами, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд і результати відкритих торгів (аукціону) скасовуються (абз. 2 п. 5 р. VII Положення щодо організації продажу).

Таким чином, Регламентом ЕТС та Положенням щодо організації продажу чітко встановлено, що позичальник та поручитель за кредитним договором/договором забезпечення не мають права приймати участь у електронних торгах.

Щодо обраного позивачем способу захисту. Стосовно вимог позивача щодо визнання недійсними електронних торгів, протоколу електронних, договору купівлі-продажу, то варто зазначити, що підставами їх скасування може бути порушення порядку оформлення кінцевих результатів торгів. До порушення порядку оформлення кінцевих результатів торгів відноситься підписання протоколу про проведення прилюдних торгів особою, яка не є переможцем, або ж підписання цього протоколу на інших умовах, ніж це було запропоновано переможцем торгів, що було доведено.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі за № № 6-1981 цс 16 від 12 жовтня 2016 року передбачено, що при вирішенні спорів, в тому числі щодо проведення прилюдних торгів, судам слід перевіряти, чи вплинули ці порушення на результати торгів, чи порушені внаслідок цього права і законні інтереси позивача, який оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Відповідно до п. 11 ч. 2 Постанови Пленуми Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Ргоzогго продажі - електронна торгова система, створена за ініціативи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_5 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України та електронних торгових майданчиків. Однією із цілей Ргоzогго продажі є прозорість всього процесу аукціону. Від так, принагідно зауважити, електронний аукціон є електронною, самостійною та автоматизованою системою, в яку ніхто не має права втручатись.

Окрім того, ст. 215 Цивільного кодексу України встановлює: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оцінюючи дії сторін при безпосередньому укладанні спірних договорів, суд приходить до висновку про те, що закону не було дотримано, права та обов`язки сторонам було не роз`яснено, наслідки укладання договорів не зазначені, норми закону не виписані, не всі істотні умови договору зазначені і домовлені сторонами, дії при укладанні цих договорів не відповідають вимогам закону. Доказів на спростування вказаного відповідачами не надано.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. З ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідачів стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину електронні торги з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 , що були оформлені Протоколом електронних торгів № UА-ЕА- 2017-12-05-000039-b від 18 грудня 2017 року, визнати недійсним протоколом електронних торгів № UА-ЕА- 2017-12-05-000039-b від 18 грудня 2017 року з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року, укладений між ПАТ КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Аллою Володимирівною за реєстровим № 2094, а також стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , Товарної біржі «Іннекс» і ПАТ КБ «Актив-Банк» на користь позивача ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного відповідача по 768 грн. 40 коп., а всього 2 305 грн. 20 коп.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання такими, що не відбулися, електронних публічних торгів, визнання недійсним протоколу електронних торгів, визнання недійсним договору в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 215, 216, 509, 510, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 617, 625, 627-629, 632, 638, 639, 656 ЦК України, ст. 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину електронні торги з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 , що були оформлені Протоколом електронних торгів № UА-ЕА- 2017-12-05-000039-b від 18 грудня 2017 року.

Визнати недійсним Протоколом електронних торгів № UА-ЕА- 2017-12-05-000039-b від 18 грудня 2017 року з реалізації майна, а саме: фізкультурно-оздоровчого комплексу літ. Е-2 загальною площею 549.6 кв. м., який розташований в АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року, укладений між ПАТ «Комерційний Банк «Актив-Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Аллою Володимирівною за реєстровим № 2094.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , Товарної біржі «Іннекс» і Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» на користь позивача ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного відповідача по 768 грн. 40 коп., а всього 2 305 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 10 березня 2020 року.

Суддя