Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 2-450/10

провадження № 61-6148св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Новофедорівська сільська рада Голопристанського району Херсонської області, Херсонське державне бюро технічної інвентаризації,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новофедорівської сільської ради, Херсонського державного бюро технічної інвентаризації про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0400 га, розташована у АДРЕСА_1 із цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва.

Рішенням виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради від 23 квітня 2008 року № 49 прийнято в експлуатацію побудований ним на зазначеній земельній ділянці індивідуальний дачний будинок АДРЕСА_1 та видано свідоцтво на право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Новофедорівської сільської ради від 22 жовтня 2008 року № 149 надано дозвіл на розробку проектної документації на переобладнання житлового приміщення з вбудованим магазином за цією ж адресою та за погодженням контролюючих служб виготовлений робочий проект житлового будинку з магазином, який було затверджено у визначеному законом порядку.

Посилався на те, що уповноваженими органами у видачі свідоцтва про право власності на новостворене майно йому було відмовлено.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним, як за законним землекористувачем, право власності на житловий будинок з вбудованим магазином та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Херсонське державне бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на наведене майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2009 року у складі судді Ширінської О. Х. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - житловий будинок з вбудованим магазином та господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Херсонське державне бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на житловий будинок з вбудованим магазином та господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 визнаний відповідачем, а його вимоги не порушують норм чинного законодавства та інтересів інших осіб, тому підлягають задоволенню відповідно до положень статті 376 ЦК України.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

У липні 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2009 року та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, посилаючись, що його не було залучено до розгляду справи, а рішенням порушені його права.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 липня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2009 року та залишено апеляційну скаргу без руху.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2009 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції задовольнив позов, не з`ясувавши чи відповідає будинок державним будівельним нормам та чи дотримано позивачем, як власником земельної ділянки, на якій цей будинок зведений, положення земельного законодавства щодо використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

При цьому, районний суд не з`ясував, чи не порушує здійснене позивачем самочинне будівництво права інших осіб, зокрема, суміжних землекористувачів.

Апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції по суті, оскільки ним суд першої інстанції вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 щодо забудови належної йому на праві власності земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до цього суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-6135/10 (провадження № 61-47028св18) щодо правової визначеності та можливості перегляду рішень судів, які вже тривалий час, як набрали законної сили.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новофедорівської сільської ради 18 червня 2008 року, ОСОБА_1 є власником індивідуального дачного будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на зазначене нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку 18 червня 2008 року.

Зазначений дачний будинок розташований на земельній ділянці, придбаній ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2006 року, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Голопристанським районним відділом земельних ресурсів 20 вересня 2006 року.

Рішенням виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 22 жовтня 2008 року № 149 надано дозвіл на розробку проектної документації об`єктів: приватному підприємцю (далі - ПП) ОСОБА_1 на переобладнання першого поверху житлового приміщення під магазин площею 30 кв. м на АДРЕСА_1 .

Цим же рішенням зобов`язано ПП ОСОБА_1 виготовлену проектну документацію надати виконавчому комітету сільської ради для затвердження до 01 лютого 2009 року та зазначено про те, що дане рішення не дає право на початок будівництва (а.с.11).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-6135/10 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, про що вказано у статті 9 Конституції України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

У національному законодавстві даний принцип закріплений у статті 129-1 Конституції Україниі статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях, у тому числі у справах щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі її Преамбули, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справах «Устименко проти України», «Марушин проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (рішення у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії»), так і у випадках перегляду справ за нововиявленими обставинами (рішення у справах «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України»), ЄСПЛ вважає за доцільне слідувати тому ж правилу та вказує, що цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

У справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ дійшов висновку про порушення статті 6 Конвенції з тих підстав, що строк на оскарження судового рішення був поновлений за спливом значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі.

У справі «Безрукови проти Росії» ЄСПЛ вказав, що, хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні щодо тривалості, ні щодо підстав для визначеності нових тимчасових строків.

Відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справах «Проценко проти України», «Кравченко про Росії»). Зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії»).

Національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження рішення до вищого суду, проте така свобода розсуду не може бути необмежена.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 вказував, що став власником суміжної земельної ділянки, з ділянкою позивача, за договором купівлі-продажу від 13 липня 2013 року, у той час, як рішення суду першої інстанції у цій справі було ухвалено 28 грудня 2009 року, тобто більш ніж 3,5 роки до того, як ОСОБА_2 став суміжним землекористувачем з ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Суд апеляційної інстанції на вказану обставину уваги не звернув та взагалі не надав правової оцінки тому, чи вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 грудня 2009 року та, відповідно, чи є він особою, яка мала право оскаржити це рішення в апеляційному порядку.

Крім того, суд апеляційної інстанції, переглянувши у 2020 році по суті рішення суду, ухвалене у 2009 році, належно не обґрунтував необхідність його перегляду, у контексті принципу правової визначеності, на дотримання якого неодноразово наголошував ЄСПЛ.

Отже, суд апеляційної інстанції, у порушення вказаних норм процесуального права, прийняв та розглянув апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, переглянувши його рішення по суті, належно не дослідивши право цієї особи на оскарження рішення районного суду та не виклавши відповідні правові висновки у своїй постанові.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк