Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/11436/16-ц за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути кредитну заборгованість станом на 06 липня 2016 року у сумі 521 809,38 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 258 729,43 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 97 952,87 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 119 777,54 грн. та пені за несвоєчасну сплату процентів - 45 349,55 грн. Позов обґрунтовувало тим, що 13 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №284/24-161 на купівлю автотранспортних засобів (ануїтетні платежі), за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 17 368 дол. США. Кредит надавався відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Згідно з п.1.2 договору кредит надавався для оплати придбаного автомобіля марки Ford, модель Fiesta, 2007 року випуску, червоного кольору згідно з договором купівлі-продажу від 10 червня 2008 року №48/08, укладеним із ТОВ «Мега Моторс Груп». Всупереч умовам договору відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2020 року замінено Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі - АТ «Альфа-Банк») (а.с.11-12 т.2).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що встановлення у договорі застави позасудового порядку врегулювання звернення стягнення жодним чином не обмежує заставодержателя у праві звернутися до суду. Суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства та вийшов за межі позовних вимог. Стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не є тотожними поняттями. Позасудовий спосіб, яким скористалося АТ «Укрсоцбанк» при зверненні стягнення на предмет застави, не змінює строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, оскільки звернення стягнення на предмет застави обумовлене договором застави, а стягнення заборгованості - кредитним договором. Окрім того, заставний автомобіль не був реалізований в установленому порядку та кошти від реалізації предмету застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не надходили. Оскільки банк був позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна, то звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Вважає, що суд невірно визначився із початком перебігу строку позовної давності, оскільки такий насправді почався зі спливом строку виконання кредитного договору - 12 червня 2015 року, а тому банк звернувся до суду в межах строку позовної давності - 23 серпня 2016 року. Механізм позовної давності існує для того, щоб дисциплінувати кредиторів і стабілізувати договірні відносини, а не уникнення зобов`язання за кредитним договором, як того прагне боржник, заявивши про застосування строків позовної давності. У даному випадку суд за заявою про застосування строків позовної давності значно зменшив такий строк, що є неприпустимим та грубо порушує норми чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що автомобіль був переданий банку в заставу та приватним нотаріусом 03 лютого 2010 року вчинено виконавчий напис, яким за рахунок коштів, виручених від реалізації заставного майна, задовольнялися вимоги банка в сумі 22 064,25 дол. США, що еквівалентно 176 293,36 грн. Із моменту вчинення виконавчого напису у банка не було правових підстав проводити нарахування процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором. Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що у зв`язку з вчиненням виконавчого напису 03 лютого 2010 року кредитор відповідно до частини другої ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому позов, поданий скаржником 28 серпня 2016 року, був пред`явлений після закінчення трирічного строку, встановленого законом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 13 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитором), правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого було Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало Акціонерне товариство «Альфа-Банк» внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір кредиту № 284/24-161 на купівлю автотранспортних засобів (ануїтетні платежі), відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 17 368 доларів США, зі сплатою 12,55 процентів річних, із кінцевим терміном повернення 12 червня 2015 року.

Відповідно до підпункту 1.1.1 пункту 1.1 ст.1 вищевказаного договору погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом мала здійснюватися наступним чином: починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, позичальник мав щомісячно 10 числа сплачувати кредитору рівні суми грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом в сумі 313,11 доларів США - ануїтетний платіж.

Кредит був наданий ОСОБА_1 для оплати придбаного автомобіля марки Ford, модель Fiesta, 2007 року випуску, червоного кольору згідно з договором купівлі-продажу від 10 червня 2008 року №48/08, укладеним із ТОВ «Мега Моторс Груп» (пункт 1.2 ст.1 договору кредиту).

У забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до його пункту 1.3 ст.1, було укладено договір застави від 13 червня 2008 року №5348 із ОСОБА_1 .

Банком повністю виконано свої зобов`язання за договором кредиту, що підтверджується заявкою на видачу готівки від 13 червня 2008 року №321-021 на суму 17 368 доларів США (еквівалент 84 309,48 грн.) та меморіальним ордером від 13 червня 2008 року №321-023 про оплату ТОВ «Мега Моторс Груп» за авто Ford, модель Fiesta згідно з рахунком-фактурою від 10 червня 2008 року №СФ-0000067 за договором купівлі-продажу від 10 червня 2008 року №49/08, укладеним із ОСОБА_1 .

Станом на 06 липня 2016 року заборгованість за договором кредиту становить: 521 809,38 грн. із яких: заборгованість за кредитом - 258 729,43 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 97 952,87 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 119 777,54 грн. та пеня за несвоєчасну сплату процентів - 45 349,55 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Позивач виконав зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, а відповідач порушив умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Також із матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. було вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб Ford, модель Fiesta, 2007 року випуску, що належав на праві власності ОСОБА_1 . Автомобіль, переданий в заставу ОСОБА_1 за договором застави в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, строк платежу за яким настав 04 грудня 2009 року. Період за який здійснюється стягнення: з 14 червня 2009 року по 04 грудня 2009 року. За рахунок коштів, виручених від реалізації автомобіля, задовольнити вимоги банка в сумі 22 064,25 доларів США, що еквівалентно станом на 04 грудня 2009 року 176 293,36 грн., із яких: заборгованість за кредитом - 15 943,87 доларів США (еквівалентно 127 391,52 грн.); заборгованість за процентами - 931,97 доларів США (еквівалентно 7 446,44 грн.); пеня за несвоєчасне повернення кредиту 48,36 доларів США (еквівалентно 386,40 грн.); пеня за несвоєчасне повернення процентів - 48,30 доларів США (еквівалентно 385,92 грн.); штрафи, які передбачені кредитним договором 5 091,75 доларів США (еквівалентно 40 683,08 грн.) (а.с.65.т.1). Суму, вилучену від реалізації предмета застави, перерахувати для погашення заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що: «вчиненням виконавчого напису нотаріуса позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання. […] Встановивши, що кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання на 27 липня 2012 року, а даний позов до позичальника та поручителя пред`явлено лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом загальної позовної давності (3 роки), встановленої статтею 257 ЦК України та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог».

При примусовому виконанні вищевказаного виконавчого напису виконавчою службою був описаний автомобіль та на нього накладено арешт ( а.с.66-67 т.1).

За таких обставин, вчиненням 03 лютого 2010 року виконавчого напису, яким звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб, в рахунок дострокового погашення всієї суми заборгованості за договором кредиту банк здійснив право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із даним позовом кредитор звернувся 23 серпня 2016 року.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (частина перша ст.514 ЦК України). Окрім того, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (частина перша ст.262 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ОСОБА_1 заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.179 т.1).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку, коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

Як убачається із розрахунку 06 серпня 2012 року проведено платіж на 5 530,52 доларів США. Матеріали справи не містять безперечних доказів того, що дана сума сплачена відповідачем.

Отже, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 258 729,43 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 97 952,87 грн. пред`явлені після спливу позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Звертаючись до суду з даним позовом кредитор, в тому числі, просив стягнути нараховану та несплачену пеню за кредитом в сумі 119 777,54 грн. та пеню за процентами в сумі 45 349,55 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення неустойки. Окрім того, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки).

За таких обставин, після вчинення 03 лютого 2010 року виконавчого напису банк мав право на стягнення з відповідача лише сум, передбачених положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року в справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів підлягає обрахуванню починаючи з 04 лютого 2010 року, позов подано до суду лише 23 серпня 2016 року, тобто позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги про те, що кредитор позов пред`явив до суду без пропуску строку позовної давності, адже, починаючи з 12 червня 2015 року та по 12 червня 2018 року, мав право на звернення є надуманими та не ґрунтуються на нормах матеріального права. Навіть, якщо припустити надходження коштів 06 серпня 2012 року, що могло перервати перебіг позовної давності, усе одно із відповідним позовом кредитору слід було звернутися до суду не пізніше 07 серпня 2015 року, а звернення кредитора із даним позовом до суду із вимогами до ОСОБА_1 прослідковується лише 23 серпня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в силу положення ст.375 ЦПК України судове рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 21 вересня 2020 року.