№ 243/63/20
№ 2/243/777/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 11 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 15 травня 1989 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори, він є власником 3/5 долі житлового будинку АДРЕСА_1 . Крім того, згідно з Договором купівлі-продажу від 05 вересня 2003 року, посвідченого завідуючою Першої слов`янської державної нотаріальної контори, позивач власником 6/15 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Таким чином, позиває є одноосібним власником всього житлового будинку, розташованого за вказаною адресою.

В зазначеному будинку: з 30 травня 1989 року зареєстрована його донька - ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 04 листопада 2009 року зареєстрований чоловік доньки позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; та з 06 серпня 2010 року зареєстрований онук позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - які набули права на користування житловим приміщення як члени сім`ї позивача.

Однак, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та їх малолітня дитина ОСОБА_3 в будинку не проживають з червня 2014 року. В червні 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 забрали всі свої речі та за власною ініціативою та в добровільному порядку вибули з місця проживання разом зі своєю дитиною ОСОБА_3 , виїхавши з міста та взагалі з країни, пояснивши, що в подальшому проживати в зазначеному будинку намірів не мають. З того часу, свої речі в будинку вони не зберігають, не несуть витрати по утриманню житла, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію, будинком не цікавляться. Також, із вказаного моменту в будинку вони з`являлись та не мешкали. Такі їх дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла.

Проте, з реєстраційного обліку ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не знялись, та їх малолітню дитину ОСОБА_3 не зняли. Перешкод у користуванні приміщенням ніхто їм не створював і не створює в теперішній час. Жодних поважних або вагомих причин, які зумовлювали їх відсутність протягом зазначеного періоду часу в житлі без зняття з реєстраційного обліку, невідомо. Будь-якої домовленості між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про збільшений, аніж зазначений у ст. 405 ЦК України, строк збереження за ними права користування його житлом не було.

Згідно з довідкою, виданою ТОВ «УК Северная», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 разом зі своїм сином ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України.

На даний час неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований та фактично мешкає в іншому житлі, а отже разом зі своїми батьками забезпечений житлом.

Зазначив, що ним подано до суду позовну заяву про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (батьків малолітньої дитини ОСОБА_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме буд. АДРЕСА_3 , провадження за якою відкрито 16 грудня 2019 року.

Оскільки право користування будинком малолітня дитина втратить одночасно зі своїми батьками, права дитини не порушуються. Виходячи з того, що будинок АДРЕСА_3 , не є місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , тому зазначений будинок не може бути і місцем проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , який проживає разом зі своїми батьками в іншому місці.

Тому, просить суд визнати малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. АДРЕСА_3 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій на заявлених ним позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином, проте надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій не позовні вимоги ОСОБА_1 визнала, не заперечувала проти їх задоволення.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій просив суд при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ради, заперечив проти задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши подані позивачем, третьою особою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 15 травня 1989 року старшим державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 придбав у власність 3/5 часток житлового будинку з відповідною долею господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно з Договором купівлі-продажу, посвідченим 05 вересня 2003 року завідуючою Першою слов`янської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 купив 6/15 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами АДРЕСА_3 .

Наведена обставина також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 191492604 від 04 грудня 2019 року.

Розпорядженням Слов`янського міського голови № 53-р від 19 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів, та хутору АДРЕСА_5 .

Відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - разом з дитиною зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить копія Домової книги та Довідка, видана 28 листопада 2019 року Виконавчим комітетом Слов`янської міської ради Донецької області.

Відповідач ОСОБА_2 , разом з дитиною, в інтересах якої діє: ОСОБА_3 , у вказаному житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , - не проживає з червня 2014 року, що підтверджується Актом комітету мікрорайону «Словважмаш» м. Слов`янська Донецької області № 654 від 29.11.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування даним житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин більш ніж один рік, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 2, 3, 4 ст.29 ЦК України).

Відповідно до Довідки № 4 163, виданої 16 грудня 2019 року Житлово-експлуатаційного управління ТОВ «УК Северна», малолітня дитина ОСОБА_3 зареєстрований разом зі своїми батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітніх дітей даним рішенням не порушуються. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірному будинку без батьків суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Отже, житловий будинок АДРЕСА_3 , не є місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а тому зазначене житлове приміщення не може бути місцем проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом зі своїми батьками в іншому місці.

Аналогічний висновок висловлений у правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц.

Відповідно до ст. 1 та ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з батьками.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, право користування яким просить позбавити малолітню дитину відповідача - ОСОБА_3 ; відповідач ОСОБА_2 та її малолітня дитина, в інтересах якої вона діє: ОСОБА_3 не проживають в будинку без поважних причин з червня 2014 року, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, який позивач сплатив при подачі даної позовної заяви у сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 263-265 ЦПК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини: ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Слов`янської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Повний текст рішення виготовлений 11 березня 2020 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко