Постанова

Іменем України

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 128/924/17

провадження № 61-20481св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Марчук В. С., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 25 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), яке змінило назву на ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 1230 (далі - Кредитний договір), за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 18 січня 2008 року № 1, позичальник отримала кредит у розмірі 1 000 000 грн на придбання житла під 15 % річних на строк до 25 грудня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 25 грудня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарською спорудою та земельна ділянка площею 0,0784 га по АДРЕСА_1 . 03 вересня 2010 року між ВАТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений договір про переведення боргу, за яким позичальник передала ОСОБА_7 свої боргові зобов`язання за Кредитним договором. Станом на 17 лютого 2017 року загальна сума заборгованості за Кредитним договором становить 1 858 103,56 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «Ощадбанк» просило: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком будь-якій особі за договором купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; встановити початкову ціну реалізації житлового будинку станом на 06 березня 2018 року в розмірі 2 141 074 грн без врахування податку на додану вартість та земельної ділянки станом на 28 лютого 2018 року - в розмірі 381 408 грн; надати ПАТ «Ощадбанк» право оперативного управління предметом іпотеки до моменту його продажу з правом укладання договорів оренди, страхування, охорони з фізичними та юридичними особами та направленням отриманих від управління коштів на задоволення своїх вимог за Кредитним договором та договором про переведення боргу; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із спірного житлового будинку.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року у складі судді Бондаренко О. І. позов задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним ПАТ «Ощадбанк» з ОСОБА_1 , а саме на нерухоме майно - житловий будинок з господарською спорудою під АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0784 га, кадастровий номер :03:002:0182, що належать іпотекодавцю за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_8 та іпотекодавцем, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструком В. І. 25 грудня 2007 року за реєстровим № 7009, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою погашення заборгованості ( ОСОБА_1 за Кредитним договором, ОСОБА_2 за договором про переведення боргу) в сумі 1 858 103,56 грн, з яких: основний борг - 834 398,57 грн; пеня за простроченими основним боргом та процентами - 59 814,69 грн; 3 % річних - 121 277,76 грн; інфляційні втрати - 842 612,54 грн, на користь ПАТ «Ощадбанк» шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Ощадбанк» будь-якій особі покупцеві за договором купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Встановлено початкову ціну реалізації предмета іпотеки - житлового будинку станом на 06 березня 2018 року в розмірі 2 141 074 грн без врахування податку на додану вартість, яка визначена суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 , та земельної ділянки - станом на 28 лютого 2018 року в розмірі 381 408 грн без врахування податку на додану вартість, яка визначена суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 , з правом переоцінки вартості іпотечного майна в разі зміни цін на цей вид майна шляхом повторної оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на момент реалізації предмета іпотеки, відповідно до Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ «Ощадбанк» права: на проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів будь-яких документів, їх копій, дублікатів, витягів з державних реєстрів, довідок, дубліката договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 7009, на вчинення дій з реєстрації права власності на нерухоме майно, необхідних для продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0784 га, кадастровий номер :03:002:0182, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_1 на праві приватної власності. Передано ПАТ «Ощадбанк» в оперативне управління предмет іпотеки з правом укладання договорів: оренди, страхування, охорони з фізичними та юридичними особами, та направленням отриманих від управління коштів на задоволення своїх вимог за Кредитним договором та договором про переведення боргу від 03 вересня 2010 року № 1717. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 з житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що боржники не виконували належним чином умов Кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, яке придбане за рахунок одержаних у кредит коштів, є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 задоволено. Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підписавши іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, в тому числі передбачили право іпотекодержателя в позасудовий спосіб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення в рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту. З огляду на викладене в задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Заявлені банком інші позовні вимоги, зокрема про виселення, є похідними від вимогипро звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вони також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16. Таким чином, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки як у позасудовому, так і в судовому порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Вінницького районного суду Вінницької області.

21 грудня 2019 року справа № 128/924/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», яке змінило назву на ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 18 січня 2008 року № 1, позичальник отримала кредит у розмірі 1 000 000 грн на придбання житла під 15 % річних на строк до 25 грудня 2018 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 25 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарською спорудою та земельна ділянка площею 0,0784 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

25 грудня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_12 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 02 березня 2010 року було стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_12 на користь ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 1 138 280,46 грн.

03 вересня 2010 року між ВАТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений договір про переведення боргу, за яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_7 свої боргові зобов`язання за Кредитним договором.

Згідно з наданим банком розрахункомзаборгованість за Кредитним договоромстаном на 17 лютого 2017 року становить 1 858 103,56 грн, з яких: 834 398,57 грн - тіло кредиту; 59 814,69 грн - пеня, 121 277,76 грн - 3 % річних, 842 612,54 грн - інфляційні втрати.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 6.1 укладеного між сторонами в цій справі іпотечного договору від 25 грудня 2007 року іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною.

У пункті 6.2 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 6.6 цього договору.

Згідно з пунктом 6.6 іпотечного договору (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання) іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі цього договору або укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку встановленому чинним законодавством. Іпотекодавець цим підтверджує, що він згоден з тим, що перехід предмету іпотеки до іпотекодержателя або третьої особи у випадку, передбаченому цим пунктом договору, відбувається за його волевиявленням, яке міститься в цьому пункті, і такий перехід не потребує будь-яких додаткових узгоджень та обговорення сторонами. У цих випадках остаточна оцінка предмета іпотеки визначається на підставі оцінки нерухомого майна, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, що підтверджується відповідним документом суб`єкта оціночної діяльності.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору, зокрема шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що за обставин відмови в позові про звернення стягнення на предмети іпотеки є безпідставною і вимога про виселення всіх мешканців з іпотечного житла.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи АТ «Ощадбанк» про те, що до спірних правовідносин мав бути застосований правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист, є неспроможними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступила від вказаного висновку Верховного Суду України.

Посилання заявника на необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, за змістом якого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, є способом позасудового врегулювання, не заслуговують на увагу, оскільки наведена позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов