Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«16» вересня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова
в складі : головуючого судді Глинської Д.Б.
за участі секретаря Лань М.О.
з участю: представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Андрусика Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:
18 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», в якій, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд постановити рішення, яким:
- визнати незаконним та скасувати наказ від 19 квітня 2018 року №23-к про звільнення його з посади головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс»;
- поновити його на роботі на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс»;
- стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20 квітня 2018 року по 16 вересня 2020 року (час постановлення рішення) в розмірі 216 707,96 грн.;
- стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 9 700 грн.
В обгрунтування своїх вимог зазначав про те, що він, ОСОБА_2 , працював на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».
Між ним та Міністерством оборони України в особі командувача Сил спеціальних операцій генерал лейтенантом ОСОБА_3 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений на п`ять років.
Наказом від 19 квітня 2018 року № 23-к відповідач звільнив його із займаної посади з 19 квітня 2018 року з підстав передбачених пунктом 3 ч.1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України), а саме у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом.
Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки, відповідно до норм статті 119 КЗпП України, за ним на час проходження військової служби мало зберігатись місце роботи і середній заробіток. На час звільнення він перебував на військовій службі і не мав у достатній кількості вільного часу для своєчасного звернення до суду, а тому просив поновити йому строк звернення за захистом своїх прав.
Ухвалою судді від 23 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог та просив його задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні даний позов заперечив з підстав, які викладені у письмовому відзиві на позов.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_4 , з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».
Між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України в особі командувача Сил спеціальних операцій генерал лейтенантом Луньовим І.В. був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений на п`ять років (а.с.7-8).
Наказом від 19 квітня 2018 року № 23-к відповідач звільнив ОСОБА_2 із займаної посади з 19 квітня 2018 року з підстав передбачених пунктом 3 ч.1 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на п`ять років до Збройних Сил України на професійній основі у військову частину НОМЕР_1 м. Хмельницький (а.с.51).
З довідки №5695, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 від 14.12.2019, вбачається, що під час проведення відділенням персоналу в/ч НОМЕР_1 у період з 02 вересня 2019 року по 29 листопада 2019 року перевірки особових справ військовослужбовців, в особовій справі ОСОБА_2 виявлено наказ від 19 квітня 2018 року №128 про звільнення його з посади головного інженера ЛКП «ТФ «Львівспецкомунатранс», де він працював до прийняття на військову службу.
Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпПУ передбачено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Враховуючи всі обставини справи, суд вважає наказ від 19 квітня 2018 року №23-к, яким звільнено ОСОБА_2 згідно з п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, а тому його слід поновити на посаді, з якої його було звільнено, а саме, головного інженера ЛКП «ТФ «Львівспецкомунатранс».
Відповідно до роз`яснень, що містить п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови від 06.11.1992 року №9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення па користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому керуються Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100(зі змінами).
Згідно з листа ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» від 20.08.2020 №244 (а.с.84-86) середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 359,98 грн., а середньомісячний заробіток 4 139,98 грн., що не оспорюється сторонами.
Отже, середній заробіток вираховується за період з 20 квітня 2018 року по 16 вересня 2020 року. За період з 20 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року за два місяці і 10 робочих днів та становить (359,98*10+4139,98*2) = 11 879,76грн.
За період з 01 липня 2018 року по 16 вересня 2020 року за 26 місяців та 16 днів становить 359,98*16 +4139,98*26 = 113 388,16грн.
За весь період з 20 квітня 2018 року по 16 вересня 2020 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 11 879,76 + 113 388,16 = 125 278,92грн.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідно до ст.235 КЗпП України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 20 квітня 2018 року по 16 вересня 2020 року в розмірі 125 278,92 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при його виплаті.
Що стосується вимог про стягнення судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, то такі, на думку суду, підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Позивач просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 9700,00 грн. Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, подані: ордер на надання правничої правової допомоги, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю, рахунок №672 роботи за погодинними тарифами, платіжне доручення від 21.04.2020 на суму 8100 грн., платіжне доручення від 13.04.2020 на суму 1600 грн.
Відтак, суд приходить до висновку, що позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення з ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9700,00 грн. слід задовольнити.
На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1210,79 грн. в дохід держави.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 80, 81, 89, 95, 133,137, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, ст. ст. 21,36,119, 235 КЗпПУ, суд,

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ від 19 квітня 2018 року №23-к про звільнення ОСОБА_2 з посади головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».
Поновити ОСОБА_2 на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» з 20 квітня 2018 року.
Стягнути з Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20 квітня 2018 року по 16 вересня 2020 року (час постановлення рішення) в розмірі 125 278,92 грн. (сто двадцять п`ять тисяч двісті сімдесят вісім гривень дев`яносто дві копійки), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 9 700 грн.
Стягнути з Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» в дохід держави 1210,79 грн. (одну тисячу двісті десять гривень сімдесят дев`ять копійок) судового збору.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку в межах суми заробітної плати за один місяць.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники процесу:
позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;
відповідач: Львівське комунальне підприємстве «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс», , знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Жовківська, буд. 18.

Повний текст рішення виготовлений 18 вересня 2020 року,
Суддя Д. Б. Глинська