Справа № 242/2908/18
Провадження № 2/242/1061/20
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2020 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Капітонова В. І., секретар судового засідання Нарижна О. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Позивач 14.06.2018 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.04.2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1200,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом 30,00 % на рік та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), оскільки підписав анкету-заяву, таким чином між ним і банком укладено договір. Позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором. У порушення умов договору, відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість у розмірі 77788,34 грн., з яких заборгованість за кредитом - 1240,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 67167,85 грн., нарахованої пені та комісією - 5200,00 грн., штрафу (фіксована частина) -500,00 грн., штрафу (процентна складова) -3680,40 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.04.2013 року у розмірі 77788,34 грн., а також судові витрати у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2018 відкрито провадження у справі.

05.11.2018 року заочним рішенням суду позовні вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 69007, 94 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 1240,09 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 67167,85 грн., заборгованості за пенею - 600,00 грн. та судові витрати у розмірі 1568,18 грн.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року заочне рішення суду від 05.11.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.08.2020 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» належним чином завірену копію платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує надання АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів та належним чином завірену копію довідки або іншого документа, який підтверджує спосіб надання АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів за умовами Договору №б/н від 04.04.2013 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Відповідачем по справі було подано відзив на позовну заяву, де він просив відмовити у задоволенні позову, оскільки заперечував факт укладання договору між ним та АТ КБ «ПриватБанк». Зазначав, що надані позивачем документи не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003, не погоджувався із наведеним розрахунком заборгованості. Вважає, що позивачем не виконано вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», підписана заява не є договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .. Твердження позивача про укладання договору від 04.04.2013 року шляхом підписання заяви суперечить нормам чинного законодавства України. Посилався на позицію Верховного суду викладену у постанові у справі №342/180/17. Зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності.

Представником позивача надано відповідь на відзив, де просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду клопотання про відкладення розгляду справи без зазначення причин неявки та просив провести наступне судове засідання в режимі відеоконференціїї із Красноармійським міськрайонним судом Донецької області. У клопотанні, також представник позивача зазначав про неможливість прибути з м. Покровськ до Селидівського міського суду Донецької області, оскільки суд знаходиться на великій відстані.

Проте суд звертає увагу, що станом на 24 вересня 2020 року карантині заході в Україні послаблено. Між м. Селидове та м. Покровськ відновлено міжміське сполучення, а тому перешкоди дістатися з м. Покровськ до м. Селидове відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Клопотань від представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів до суду не надходило. Клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Красноармійським міськрайонним судом Донецької області надійшло до суду в день проведення розгляду справи, що є порушенням ст. 212 ЦПК України, хоча попереднє судове засідання призначалося на 25.08.2020 року.

Також, суд звертає увагу, що представником позивача не зазначено вагомих причин, які є перешкодою для розгляду даної справи, оголошення на території України карантину не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Дані обставини не перешкоджають учасникам справи надати суду докази або зазначити обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, з урахуванням заперечень і відзивів що надійшли до суду, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню.

Даний висновок суду ґрунтується на наступному.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» , та ОСОБА_1 укладено договір № б/н від 04.04.2013 року, шляхом підписання анкети-заяви від 04.04.2013 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1200,00 грн. на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом 30,00 % на рік та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та відповідач підтвердив свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, які викладені на банківському сайті (www.privatbank.ua), оскільки підписав вказану анкету-заяву.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що будь-якого договору між позивачем та ним він не визначає, та позивачем не надано доказів кому та на яку картку було перераховано кошти, що підлягають стягненню.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд враховує надані представником докази, а саме копію анкети - заяви від 04.04.2013 року, фото із зображенням відповідача, який тримає картку «ПриватБанку», довідку про отримання ОСОБА_1 на підставі договору від 04.04.2013 року картки № НОМЕР_1 , та виписку по вказаному картковому рахунку, де вбачається зняття готівки, а також переказ коштів здійснених платником ОСОБА_1 .

Суд вважає надані представником позивача належними та допустимими доказами, та такими, що відповідають критеріям ст.ст. 76,77,78,79 ЦПК України, та з урахуванням вимог ст. 80 ЦПК України надані доказі є достатніми та у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин, що входять до предмета доказування.

Відповідачем, у свою чергу, не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що він 04.04.2013 року не підписував анкету - заяву щодо відкриття карткового рахунку із встановленням кредитного ліміту у АТ КБ «ПриватБанк» та карток у позивача не отримував.

Отже, судом встановлено, що 04 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1200,00 грн. із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви від 04.04.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодися з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач звертаючись із даним позовом зазначав, що станом 28.02.2018 року виникла заборгованість у розмірі 77788,34 грн., з яких заборгованість за кредитом - 1240,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 67167,85 грн., нарахованої пені та комісією - 5200,00 грн., штрафу (фіксована частина) -500,00 грн., штрафу (процентна складова) -3680,40 грн.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами мають бути або встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) або договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з анкетою - заявою позичальника від 04.04.2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна».

Анкета - заява не містить розміру кредитного ліміту.

Проте, згідно з довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк», по картковому рахунку № НОМЕР_1 з 04.04.2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн., з 04.04.2013 року збільшено кредитний ліміт до 1200,00 грн., з 08.11.2019 року зменшено кредитний ліміт до 00,00 грн.

Також, позивачем долучено до позовної заяви розрахунок заборгованості, де станом на 04.04.2013 року процентна ставка складала 30,00% та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Проте, надані документи не містять підпису відповідача.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач також зазначав про невідповідність наданих позивачем документів Закону України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19), та вважає за необхідне застосувати правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у даних правовідносинах, оскільки вони є аналогічним.

Так, витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) з приводу неможливості застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

В даному випадку представником позивача не надано доказів того, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) з 04.04.2013 року не піддавалися змінам.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.04.2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Отже, судом встановлено, що 04.04.2013 року відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту розмірі 1200,00 грн. на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви від 04.04.2013 року. Дана заява не містить розміру кредитного ліміту, процентної ставки за користування кредитом, порядок та умови нарахування пені комісії та штрафів.

Згідно з довідками, виданими АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 на підставі договору від 04.04.2013 року отримав картку № НОМЕР_1 із строком дії до останнього дня 01.2017 року та по картковому рахунку № НОМЕР_1 з 04.04.2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн., з 04.04.2013 року збільшено кредитний ліміт до 1200,00 грн., з 08.11.2019 року зменшено кредитний ліміт до 00,00 грн.

З виписки по картковим рахункам на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що відповідач користувався отриманою карткою.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк визначив заборгованість за кредитом в розмірі 1240,09 грн. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 з 04.04.2013 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 1200,00 грн.

Належних та допустимих доказів того, що відповідачу було змінено кредитний ліміт позивачем не надано.

Суд наголошує, що виходячи з аналізу статей 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язується повернути кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Отже, вимоги за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення основної заборгованості за кредитом (тіло кредиту) підлягають частковому задоволенню в розмірі 1200 грн., оскільки позивачем не доведено факту надання кредитних коштів у розмірі, що відповідає заявленій заборгованості.

Що стосується посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст.ст.257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Застосування строку позовної давності по платіжним картам роз`яснено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа №6-14цс14, де зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Виходячи з аналізу норм ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, роз`яснень викладених у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року, суд дійшов висновку, що позивач звернувся із даним позовом у межах строку позовної давності, оскільки судом було встановлено, що відповідач за умовами кредитного договору від 04.04.2013 року отримав картку № НОМЕР_1 із строком дії до останнього дня 01.2017 року, а тому строк позовної давності за договором спливає 31.01.2020 року.

Оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.04.2013 року підлягають частковому задоволенню, та з відповідача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1200,00 грн.

Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 67167,85 грн, заборгованість за пенею та комісією - 5200,00 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 3680,40 грн., через те, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, суд дійшов висновку відмову у задоволенні позову у цій частині.

Позивач та відповідач у відзиві та запереченні на відзив наводили аргументи, які на їх думку є відповідно підставою для задоволення позову і відмову у задоволенні позову.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Питання належного вмотивування судового рішення розглядав Європейський суд з прав людини у справі "Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії" (заява №42447/10).

В ході вирішення питання про забезпечення дотримання гарантій ст. 6 Конвенції ЄСПЛ, зокрема, нагадав про власну прецедентну практику щодо принципу змагальності, принципу рівності процесуальних можливостей сторін, а також обставини, за яких оцінка національного суду фактів у конкретній справі може вважатися "довільною".

Раніше ЄСПЛ постановляв, що самі судді повинні дотримуватися принципу змагальності, зокрема, коли вони відхиляють апеляцію або задовільняють позов на підставі питання, порушеного судом за власним бажанням. У зв`язку з цим важливо, щоб ті, хто пред`являв свої претензії до суду, покладалися на належне функціонування системи правосуддя: це забезпечується, серед іншого, впевненістю в тому, що сторона спору буде заслухана щодо всіх обставин справи.

Іншими словами, законним є те, що сторони спору сподіваються, що вони будуть проінформовані про те чи потребує певний документ або довід їх коментаря.

Нарешті, Суд нагадав, що пункт 1 статті 6 зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Більше того, необхідно враховувати, зокрема, різноманітність доводів, з якими сторона у справі може звернутися до суду, та відмінності, що існують у Договірних Державах стосовно встановлених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків та викладення і підготовки судових рішень. Ось чому питання про те, чи виконав суд обов`язок умотивувати своє рішення, як того вимагає стаття 6 Конвенції, можливо вирішити лише з обставин відповідної справи.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову через не доведення правових підстав в частині стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, суд з урахуванням правової позиції Європейського Суду, за встановлених у даній справі обставин не оцінює інші аргументи, наведені сторонами, як такі, що не впливають на правильну оцінку спірних взаємовідносин.

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 1762 грн. 00 коп. покласти на відповідача, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. З урахуванням вказаних вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 27 грн. 13 коп. (1200/77788,34)*100%=1,54%; 1762,00*1,54% =27,13 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 536, 610, 1054 ЦК України, ст.ст. 133,141,280, 259, 264, 265 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», , що розташований за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, суму заборгованості за кредитним договором від 04.04.2013 року у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) грн. 00 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», , що розташований за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, судовий збір у розмірі 27 (двадцять сім) грн. 13 коп.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 29.09.2020 року

Суддя В. І. Капітонов