Постанова

Іменем України

15 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 333/3583/15-ц

провадження № 61-455св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2018 року у складі судді Кулик В. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZPS0GK50080307, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 309 000 грн зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном погашення до 04 травня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано банку нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .

Боржник належним чином не виконує взяті на себе договірні зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитом, у результаті чого має заборгованість за кредитом.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 .

У липні 2015 року ОСОБА_5 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним.

Позов ОСОБА_5 мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03травня 2006 року належну їй квартиру АДРЕСА_1 , було відчужено ОСОБА_1 .

Того самого дня, 03 травня 2006 року, ОСОБА_1 передав указану квартиру в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 03 травня 2006 року № ZPS0GK50080307, укладеним між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2011 року у справі № 2-2167/11 за її позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору договір купівлі-продажу квартири від 03 травня 2006 року було визнано недійсним.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2013 року у справі № 333/3204/13-ц за її позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності було визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 03 травня 2006 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_5 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки за договором іпотеки від 03 травня 2006 року № ZPS0GK50080307, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», та на неї звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 . Тому ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 підлягають виселенню з указаної квартири відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , суди виходили з того, що договір купівлі-продажу, який став підставою для подальшої передачі квартири в іпотеку банку, не визнаний недійсним, право власності за ОСОБА_5 на цю квартиру припинено, підстав для визнання договору іпотеки від 03 травня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсним не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , в якій вони були законно зареєстровані з 2001 року до укладення оспорюваного договору іпотеки. Суди не застосували у справі наслідки спливу позовної давності щодо вимог банку, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, витребувано справу № 333/3583/15-ц із суду першої інстанції.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 травня 2006 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

03 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZPS0GK50080307, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 309 000 грн зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном погашення до 04 травня 2026 року на такі цілі: для придбання житла - 257 500 грн, для сплати страхових платежів відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.7 - 51 500 грн (а. с. 17-18).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір від 03 травня 2006 року № 147, згідно з яким ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу; обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки - 257 500 грн (а. с. 20-22).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року на погашення заборгованості за кредитним договором від 03 травня 2006 року № ZPS0GK50080307 у розмірі 273 780,73 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 96,8 кв. м, житловою площею 60,96 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 03 травня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 415, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2011 року у справі № 2-2167/11 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 03 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину, а саме: зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 257 500 грн, які було сплачено останнім відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2016 року, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2011 року у справі № 2-2167/11 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_5 у позові.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2013 року у справі № 333/3204/13 визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2013 року у справі № 333/3204/13 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_5 у позові .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2018 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, визначені положеннями ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з відомостями, які містяться в домовій книзі для реєстрації громадян, які тимчасово проживають на АДРЕСА_2 за вказаною адресою зареєстровані, зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року на погашення заборгованості за кредитним договором від 03 травня 2006 року № ZPS0GK50080307 у розмірі 273 780,73 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 96,8 кв. м, житловою площею 60,96 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 03 травня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 415, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Згідно з повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 березня 2015 року ОСОБА_2 була направлена вимога звільнити в тридцятиденний строк добровільно квартиру АДРЕСА_1 , із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності

з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм, у випадку, якщо іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, особи, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, можуть бути виселені без надання іншого постійного житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на іпотечне майно і з цих підстав банк просить виселити відповідачів із переданої в іпотеку квартири, яка придбана за рахунок кредиту, суди дійшли обґрунтованого висновку про виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1 .

Такий висновок судів узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, та підтвердженими постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263, 264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

У частині вирішення позову ОСОБА_5 касаційна скарга доводів не містить, а тому оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у цій частині відповідно до статті 400 ЦПК України касаційним судом не переглядаються.

Аргументи ОСОБА_2 про пропуск банком строку позовної давності за позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , про виселення є безпідставними, оскільки до вимог банка про виселення з іпотечного майна, на яке звернуто стягнення, позовна давність не застосовується.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець