Справа № 442/3689/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/569/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок переходу у власність відповідача квартири,

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши підстави якого (а.с.66-67), просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 в якості відшкодування матеріальної шкоди 820496 грн., що становить різницю між вартістю предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку відповідача за іпотечним договором від 23.05.2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23.05.2014 року, укладеним між нею ( ОСОБА_1 ) і ОСОБА_5 , як позичальниками, та ОСОБА_3 , як позикодавцем, право власності на яку в рахунок погашення заборгованості за договором позики рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року у справі №442/6818/14-ц, визнано за відповідачем ОСОБА_3 , та сумою боргу 995775 грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки у вказаний вище спосіб суд не виконав вимоги статті 37 Закону України «Про іпотеку» та не вирішив питання вартості предмета іпотеки, однак, в іншій справі №442/7966/16 суд призначив судову будівельно-технічну оцінювальну експертизу, якою встановлено, що ринкова вартість квартири станом на 30.06.2016 року (на момент набуття відповідачем права власності на неї) становила 1816271 грн., а тому різниця між вартістю майна предмету іпотеки та сумою заборгованості за договором позики (995775 грн.) становить 820496 грн.

Зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору щодо проведення експертної оцінки майна предмета іпотеки для визначення його вартості, їй, як іпотекодавцю, було завдано майнової шкоди (збитків у формі упущеної вигоди) у розмірі 820496 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апелянт зазначає, що кошти, які вона не отримала внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених статтею 37 Закону України «Про іпотеку», по відшкодуванні різниці між вартістю набутого у власність майна та сумою боргу, в рахунок погашення якого зверталось стягнення на належне їй іпотечне майно, в розумінні п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, є майновою шкодою (збитками) у формі упущеної вигоди (доходами, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин), якби її право не було порушене відповідачем.

Звертає увагу, що для відшкодування шкоди в обраний нею спосіб жодним чином не впливає та обставина, що відповідач набув майно в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, оскільки це не спростовує ті обставини, що у разі перевищення вартості набутого у власність майна над сумою боргу, він має цю різницю відшкодувати, оскільки протилежне призведе до його незаконного збагачення та, відповідно, порушення майнових прав позивача.

Також апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки поданим їхньою стороною доказам і не вжив визначених процесуальним законом заходів для встановлення моменту набуття відповідачем права власності на іпотечне майно за рішенням суду, при тому, що мав можливість отримати цю інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Зазначає, що судом належним чином не обґрунтовано, чому при вирішенні даного спору не взято до уваги висновок експерта №5036 від 27.08.2018 року, про який вказувалось у позовній заяві, оскільки з моменту набрання рішенням законної сили у справі 442/6818/14 (27.05.2016 року), реєстрацією відповідачем на підставі цього рішення суду права власності на іпотечне майно (10.06.2016 року) та проведеною експертом у висновку оцінкою іпотечного майна станом на 30.06.2016 року пройшов незначний проміжок часу.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім представника позивача та представника відповідача не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомленні, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.05.2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , як позичальниками, та ОСОБА_3 , як позикодавцем, укладено договір позики на суму 995775 грн., що по курсу НБУ станом на 23.05.2014 року становило 85000 доларів США, які позичальники зобов`язувались повернути в рівних частинах кожний до 23.08.2014 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , як іпотекодавцями, та ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, було укладено договір іпотеки від 23.05.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю. (а.с.68-70), відповідно до якого в іпотеку ОСОБА_3 передано квартиру АДРЕСА_2 .

У пункті 2.6 іпотечного договору вказано, що за домовленістю сторін на момент укладення цього договору вартість предмета іпотеки становить 1100000 грн., а згідно звіту про оцінку майна, виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 31.04.2014 року, вартість квартири становить 884700 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.10.2015 року у справі №442/6818/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2016 року (а.с.3-17), стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 995775 грн., що по курсу НБУ на час позичання коштів становило 85000 доларів США, і в рахунок погашення солідарної заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру.

Ухвалюючи вказане вище рішення у справі №442/6818/14-ц, Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області виходив із вартості предмета іпотеки, зазначеної в пункті 2.6 договору іпотеки, 884700 грн.

Такий висновок суду визнав правильним суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка вказувала на порушення судом вимог ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про не врахування висновку судової оціночно-будівельної експертизи №5036 від 27.08.2018 року (а.с.117-132), на який посилається позивач (апелянт), оскільки така експертиза була призначена в іншій цивільній справі №442/7966/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , та стягнення коштів, а отже, стосувалась іншого, ніж у даній справі, предмету спору та предмету доказування, а тому цей висновок не може бути визнаний належним доказом.

Крім того, необхідно зазначити, що право власності на вказану квартиру (предмет іпотеки) за відповідачем ОСОБА_3 було визнано в рахунок погашення боргу за договором позики в розмірі 995775 грн., що еквівалентно 85000 доларів США, проте, ні вказаним висновком експертизи, на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, ні іншими доказами у справі позивач не довела тієї обставини, що вартість квартири на момент набуття її у власність відповідача ОСОБА_3 була більшою, ніж 85000 доларів США.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, про безпідставність заявленого позову, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.