ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/313/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю апелянтки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/11450/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24 жовтня 2019 року (суддя Козак О.В., повне судове рішення складено 04 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про визнання недійсним договору дарування квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 зазначала, що її онук ОСОБА_4 запропонував їй утримання та догляд і пообіцяв забрати жити з села до м. Хмельницького; переконував, що його дружина матиме змогу доглядати за позивачкою, а натомість позивачка подарує йому квартиру. І ОСОБА_5 зазначає, що 31 серпня 2017 року між нею і ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_4 , отримавши квартиру в дарунок, своїх домовленостей не виконав, а неодноразові звернення позивачки були проігноровані. Посилаючись на те, що укладаючи договір дарування ОСОБА_5 мала на меті укласти договір довічного утримання, однак зважаючи на свій похилий вік, правову недосвідченість помилялась щодо обставин укладення договору, а також прав та обов`язків сторін, тому і просила суд визнати договір дарування квартири в АДРЕСА_2 , що укладений 31 серпня 2017 року між нею і ОСОБА_4 недійсним та повернути сторони договору до первісного стану.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новченковим І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2906. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскаржила його в апеляційному порядку та вважає, що оскаржуване рішення постановлено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянтка зазначає, що спірна квартира була придбана за спільно зароблені нею і ОСОБА_4 кошти, проте майно було оформлене на позивачку у зв`язку із тим, що останні перебували на заробітках в Ізраїлі. ОСОБА_1 зазначає, що після укладення спірного договору дарування, ОСОБА_4 того ж дня 31.08.2017 року подарував їй Ѕ цієї ж квартири, про що був укладений відповідний договір. Апелянтка вказує, що метою подання вказаного позову є подальше позбавлення ОСОБА_1 права власності на Ѕ частки у праві власності на квартиру, оскільки після народження спільної дитини, із ОСОБА_4 подружнє життя погіршилося та призвело до фактичного припинення шлюбних відносин і апелянтка змушена була переїхати жити до своїх батьків в м. Київ. ОСОБА_1 зазначає, що на даний час шлюб із ОСОБА_4 розірвано та нею подано позов про стягнення аліментів і тільки після того подано ОСОБА_5 позов про визнання недійсним договору дарування. Крім того, апелянтка вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що вона не мала на меті укладати договір дарування, а хотіла укласти договір довічного утримання, проте ОСОБА_5 доказувала свої позовні вимоги виключно показами свідків, які суд першої інстанції неправомірно взяв до уваги. ОСОБА_1 вказує, що незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін договору не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 погоджується із висновками суду першої інстанції, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивачка вказує, що свідками був підтверджений той факт, що вона придбала квартиру за власні кошти і у зв`язку із частими хворобами, лежачим станом та необхідності регулярних консультацій лікаря ОСОБА_5 прийняла рішення придбати квартиру із зручностями саме у м. Хмельницькому поблизу міської лікарні. Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме за кошти, зароблені нею закордоном разом із відповідачем була придбана квартира. ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані сторонами докази по справі і дійшов правильного висновку, що позивачка діяла під впливом помилки, оскільки думала, що укладає договір довічного утримання.

Апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивачки ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу визнав і просить її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_5 , представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши апелянтку, її представника, представника позивачки, відповідача та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи частково позов та визнаючи недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 , враховуючи її вік, стан здоров`я, в т.ч. потребу у догляді, укладаючи із відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач мав доглядати за нею. І ОСОБА_5 помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Відмовляючи у поверненні сторін договору до попереднього стану, суд першої інстанції виходив з наявності не оспорюваного договору дарування Ѕ частини квартири ОСОБА_4 ОСОБА_1 .

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарувіаня.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-372цс16 та у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №490/8021/17.

Встановлено, що ОСОБА_5 з 10.11.2016 року була власником квартири АДРЕСА_1 , однак з часу придбання в ній не проживала, оскільки проживала у житловому будинку АДРЕСА_3 , що належить позивачці на праві власності.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вселилися і проживали у зазначеній квартирі з лютого 2017 року, а 07.06.2017 року зареєстрували шлюб і ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_6 .

Ці обставини визнані учасниками справи та представниками учасників справи, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Встановлено, що 31 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Новченковим І.В. і зареєстрований в реєстрі за №2906.

Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_5 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передала безоплатно у власність ОСОБА_4 , який прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

31 серпня 2017 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на цю квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Того ж дня, 31 серпня 2017 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру, який було посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Новченковим І.В., зареєстровано в реєстрі за №2908 (а.с. 26).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2019 року шлюб, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і зареєстрований 07.06.2017 року Хмельницьким міським ВДРАЦС, актовий запис №806, розірвано (а.с.48 49).

15 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини і дружини (а.с. 46 - 47).

І 25 квітня 2019 року ОСОБА_5 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін договору до первісного стану (а.с. 3 5).

І підставами позову було те, що позивачкою спірний договір дарування було укладено внаслідок помилки, оскільки маючи необхідність у сторонній допомозі та укладаючи з відповідачем договір дарування, ОСОБА_5 вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_4 мав її забрати проживати до м. Хмельницького, доглядати за нею та утримувати її .

Однак ОСОБА_5 в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, достовірних та достатніх доказі на підтвердження зазначених обставин.

Встановлено, що станом на час укладення спірного договору дарування ОСОБА_5 було 84 роки, однак вона проживала та проживає одна у своєму житловому будинку АДРЕСА_3 та отримувала на той час і на час розгляду справи догляд в с. Стара Гута від сина ОСОБА_7 і останній отримує компенсаційні виплати, як особа, яка здійснює догляд за пристарілою ОСОБА_5 (а.с.8). Докази того, що позивачка на час укладення спірного договору потребувала догляду та допомоги саме від ОСОБА_4 у матеріалах справи відсутні.

Також відомостей про те, що станом на час укладення спірного договору дарування позивач мала будь які захворювання судом не встановлено, а наявний в матеріалах справи епікриз історії хвороби №6391 (а.с.68) підтверджує лише перебування ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні №2 Хмельницької міської лікарні з 09.06.2017 року по 15.06.2017 року, в якому зазначено, що остання виписана із стаціонару з покращенням та рекомендовано подальший нагляд дільничного лікаря по місцю проживання і прийом медичних препаратів на визначений період.

Посилання ОСОБА_5 про те, що вона погоджувалася на укладення саме договору довічного утримання, згідно якого ОСОБА_4 мав забрати позивачку проживати до м. Хмельницького, доглядати за нею та утримувати її є також недоведеними, адже на час укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 був безробітнім та не мав можливості надавати ОСОБА_5 матеріальну допомогу. Обставини щодо матеріального стану ОСОБА_4 визнаються останнім та ОСОБА_1 . Доказів працевлаштування відповідача та наявності у нього фінансової можливості надавати допомогу та утримувати ОСОБА_5 суду надано не було.

Також, при укладенні спірного договору дарування ОСОБА_5 (Дарувальнику) нотаріусом роз`яснено зміст договору дарування, довічного утримання, спадкового договору, договору ренти, заповіту. Також нотаріусом роз`яснено сторонам договору характер правочину, який укладався та зазначено, що сторони стверджували, що розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, що не є договором дарування договір, що встановлює обов`язок Обдарованого вчинити на користь Дарувальника будь яку дію майнового або немайнового характеру. Своїми підписами на договорі сторони підтвердили, що цей договір укладався добровільно, при здоровому розумі та ясній пам`яті; не є наслідком помилки, обману, впливу тяжких обставин, застосування фізичного або психічного тиску (а.с.11).

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_5 мала намір укласти саме договір дарування, а доказів, що б підтверджували про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов оспорюваного договору дарування позивачем суду не надано.

А тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спірного договору дарування недійсним є помилковим. І доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є обгрунтованими.

Тому оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай