Справа № 640/1068/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі Медведєвої Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні користування нерухомим майном, встановлення сервітуту

ВСТАНОВИВ:

25.01.2017 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з наступним уточненням, в якому позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у здійсненні ним права користування належною йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу ОСОБА_1 до коридору літ. «1-1», площею 1,8 м1; частини передпокою літ. «1-2», площею 8,9 м2; коридору літ. «1-9», площею 19,3 м2; кладової літ. «1-10» площею 1,1м2; кладової літ. «1-11», площею 2,6 м2; житлової кімнати літ. «1-12», площею 17,8 м2; санітарного вузлу літ. «1-13», площею 4,5 м2; житлової кімнати літ. «1-14», площею 19,9 м2; кладової літ. «1- 15», площею 3,5 м2; житлової кімнати літ. «1-16», площею 20,7 м2; кладової літ. «1-17», площею 3,5 м2; ганку літ. «а», площею 6,2 м2; погрібу літ. «Г», площею 12,0 м2; воротам літ. «№ 2», площею 7,4 м2; Ѕ частини огорожі літ. «№ З», площею 99,65 м2; Ѕ частини замощення літ. «І», площею 14,65 м2, що відповідає 49/100 частині домоволодіння, та вигрібної ями літ. «№4» та вигрібної ями літ. «№5», які знаходяться у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також шляхом встановлення ОСОБА_1 безстрокового безоплатного земельного сервітуту у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі до вказаної належної йому на праві приватної власності частини вказаного домоволодіння по земельній ділянці, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 27.01.2017 вказаний позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 року відкрито провадження по даній справі, призначено судове засідання.

02.08.2017 ухвалою Київського районного суду м.Харкова за клопотанням представника відповідача зупинено провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішенням суду по справі №640/3740/15-ц.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 09.07.2018 поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні користування нерухомим майном, встановлення сервітуту, призначено до розгляду в судове засідання.

Ухвалою від 03.09.2018 постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01.10.2018 позивачу ОСОБА_1 надано строк для усунення недоліків уточненого позову від 09.07.2018.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.10.2018 прийнято уточнену позовну заяву, зупинено провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішенням суду по справі №640/3740/15-ц.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 05.06.2019 поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні користування нерухомим майном, встановлення сервітуту, призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 02.09.2019 закрито підготовче провадження по справі, призначено до розгляду по суті в судове засідання.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що з 24.01.1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. 18.08.1999 року, тобто під час подружнього життя, позивачем та відповідачем за договором купівлі-продажу було придбано у ОСОБА_4 недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка була надана ОСОБА_4 згідно з рішеннями виконавчих комітетів Київської районної та Харківської міської Рад народних депутатів. При цьому, між позивачем та відповідачем, як подружжям, на той час було вирішено та погоджено, що право власності на придбаний ними за спільні сімейні грошові кошти вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване вказане домоволодіння, буде оформлено на відповідача.

Так, на підставі рішення Харківської міської ради від 27.10.1999 року № 1398, право ОСОБА_4 щодо постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 було припинено та вказана земельна ділянка була передана в постійне користування відповідачу.

На підставі рішення Харківської міської ради від 10.12.1999 року № 1581, зазначена земельна ділянка площею 0,0998 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, була приватизована відповідачем та передана їй у приватну власність, про що був виданий державний акт на право власності на землю серії 1У-ХР № 050166, який було зареєстровано в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю 20.12.1999 року за № 3138.

На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 17.07.2001 року за № 155-18, Київська районна рада 21.08.2001 року видала відповідачу свідоцтво про право власності, яким посвідчила, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить Відповідачу на праві приватної власності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2010 року по справі № 2-4375/10/09, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач почала чинити позивачу перешкоди у користуванні спільним нерухомим майном, яке було нажито під час сумісного проживання подружжя, а саме житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою, на якій розташоване вказане домоволодіння.

За таких обставин позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2011 року по справі №2018/2-21/11 за позивачем визнано право приватної власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Право приватної власності позивача на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , було 16.01.2012 року зареєстровано комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про що був виданий витяг № 32876355.

Таким чином, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності з визначення часток кожного із співвласників, яка складала 1/2 частину цього домоволодіння.

З 16.01.2012 року, тобто після набуття позивачем права приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , і по теперішній час відповідач грубо порушує право власності позивача на володіння та користування належною йому частиною вказаного домоволодіння, оскільки відповідач фактично використовує та займає для особистого проживання весь житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі і частину, яка належить позивачу на праві приватної власності.

При цьому, відповідач забороняє та не надає позивачу можливості та права користуватися земельною ділянкою, яка належить відповідачу на праві приватної власності та на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , для проходу та проїзду позивача до належній йому частини вказаного домоволодіння.

З метою незаконно позбавлення позивача права володіння, користування та розпорядження на власний розсуд своєю частиною житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а також з метою незаконного позбавлення позивача права самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, відповідач поміняла та встановила нові замки на вхідні двері у двір, на в`їзні ворота, на двері (ворота) у гараж, на вхідні двері у будинок та на всі надвірні будівлі та споруди, чим зайняла та використовує весь житловий будинок з надвірними будівлями, у тому числі і частину, яка належить позивачу на праві приватної власності, чим перешкоджає останньому користуватися своєю приватною власністю.

В добровільному порядку вирішити питання щодо безперешкодного доступу позивача до належного йому на праві приватної власності нерухомого майна та використання земельної ділянки, на якій розташоване вказане домоволодіння, відповідач відмовляється, фактично позивача до житлового будинку з надвірними будівлями не пускає та можливість користуватися та розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності позивачу не надає.

На порушення вимог ухвали Київський районний суд м. Харкова від 25.09.2015 року по цивільній справі №640/3740/15-ц щодо виділення майна в натурі, відповідач не пустила позивача та не надала останньому доступу до житлового будинку з надвірними будівлями та до земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , судовому експерту ОСОБА_5 , двері до домоволодіння не відчинила та на телефонні дзвінки не відповідала, чим фактично порушила право позивача вільно володіти та розпоряджатися належною приватною власністю.

Крім того, листом від 16.12.2015 року позивач повідомив відповідача, що оскільки позивач є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 , але повторно не має доступу до вказаного будинку та його приміщень за відсутністю ключів, тому позивач просив відповідача бути присутньою 28.12.2015 року у другій половині дня з 14.00 год. до 17.00 год. за місцем проживання за вказаною адресою, забезпечити при цьому належні умови праці експерта ОСОБА_5 та безперешкодне обстеження експертом вказаного житлового будинку.

24.11.2016 року старший судовий експерт ОСОБА_5 сумісно з позивачем в черговий раз прибули до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 для проведення експертом обстеження вказаного домоволодіння та подальшого складання експертизи.

Відповідач надала старшому судовому експерту Кириленко С.А. доступ до вказаного домоволодіння, але в той же час відповідач знову не пустила позивача та не надала останньому доступу до житлового будинку з надвірними будівлями та до земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого належить позивачу на праві приватної власності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2018 року по справі № 640/3740/15-ц у задоволенні позовних вимог позивача щодо виділення права власності в натурі було відмовлено.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 08.05.2018 року по справі № 640/3740/15-ц року позивачу ОСОБА_1 виділені та за ним визнано право власності на приміщення житлового будинку, надвірні будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , якими позивач в свою чергу до цього часу не може користуватися та не має до них вільного доступу з вини відповідача.

Оскільки своїми діями відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме виділеною йому в натурі частиною житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач вимушений звернутися до суду для захисту свого порушеного права з даним позовом, в якому також просить встановити йому безстроковий безоплатний земельний сервітут у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці, яка належить відповідачу, до належної йому на праві приватної власності частини вказаного домоволодіння.

02.02.2019 року до суду представником відповідача подано відзив. В обґрунтування відзиву, щодо заперечення проти задоволення позовних вимог посилається на те, що позивач, в порушення вимог ч.3 ст. 402 ЦК України, не звертався до відповідача за встановленням земельного сервітуту. Зазначає, що Земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Також. на вказаній земельній ділянці шляхи проїзду відсутні, доказів існування наявного шляху позивач у позовній заяві не надав, таким чином ця вимога не може бути задоволена. Заявлена позовна вимога про встановлення земельного сервітуту на всю земельну ділянку суттєво порушує право відповідача ОСОБА_2 володіти, користуватися і розпоряджатися, належною їй на праві власності земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо відсутності перешкод у здійсненні права власності відповідач зазначає, що вказані обставини недоведені, оскільки відповідно до висновку додаткової судово-будівельної експертизи №7601/1060, складеного 30.01.2017р., судовий експерт вказала наступне: «Обстеження житлового будинку, надвірних будівель по АДРЕСА_1 проводилося 24.11.2015 у присутності сторін по справі. Також відповідач заперечує проти заявленого розміру витрат на правову допомогу.

07.11.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач наголошує на порушенні відповідачем права позивача, як власника житлового приміщення вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у звязку з чим просить суд захистити його права та усунути перешкоди у користуванні власністю, встановити сервітут.

20.11.2019 до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Рисенка В.М., в якому заперечує щодо звернення до відповідача щодо надання у користування земельної ділянки.

В судове засідання позивач його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, враховуючи строки розгляду даної справи, невизначеність терміну дії карантину, на який посилався позивач у своїх заявах, а також ті обставини, що усні пояснення та письмові докази, відзив, відповідь на відзив, заперечення подані сторонами протягом розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та його представника на підставі письмових доказів.

Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи з 2018 року, наявність в матеріалах справи відзиву на позов, заперечення, пояснення, та відсутність будь-яких інших клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін за позовом та відзивом протягом тривалого часу, починаючи з 2018 року, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань.

Враховуючи строки розгляду даної категорії справ, а також ті обставини, що по справі подано уточнену позовну заяву, відзив, заперечення, пояснення, долучено докази, тобто сторони висловили свою позицію, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників, що в судове засідання не з`явилися.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник відповідача подав на адресу суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, зобов`язується надати розрахунок витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За результатами дослідження матеріалів справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення учасників справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 і 3 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь- які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 13.02.2007 повторно Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, 24.01.1987 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №30. (а.с. 25 т.с.1).

Рішенням Київського районного суду м.Харкова по справі №2-4375/10/09 від 08.12.2010 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.(а.с.30 т.с.1)

Згідно договору купівлі-продажк від 18.08.1999 року, в період шлюбу ОСОБА_2 придбала недобудований житловий будинок в АДРЕСА_1 .(а.с.26 т.с.1)

Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю IV-XP №051066,земельна ділянка по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 .(а.с.27 т.с.1)

Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «ХМБТІ» №32876355, Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 за р.№35809915 на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 14.10.2011 по справі №2018/2-21/11 та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 30.11.2011, про що складено запис №6328 в книзі 1.(а.с.31 т.с.1)

Відповідно до клопотання судового експерта ХНДІСЕ ім..засл.проф.М.С.Бокаріуса від 19.10.2015 ОСОБА_5 про надання додаткових матеріалів, дякі необхідні для проведення експертизи №9849, судовий експерт призначив обстеження будинку по АДРЕСА_1 на 01.12.2015 з 9 до 12 год.(а.с.35 т.с.1) Листом до ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Статівка О.Є. повідомляє, що не має доступу до вказаного будинку, не мА є ключів, тому просить забезпечити прибуття експерта ОСОБА_5 та надати йому будинок для обстеження.(а.с.36 т.с.1)

Відповідно до повторного клопотання судового експерта ХНДІСЕ ім..засл.проф.М.С.Бокаріуса від 07.12.2015 ОСОБА_5 про надання додаткових матеріалів, дякі необхідні для проведення експертизи №9849, судовий експерт вказав. що його не допустили до житлового будинку, повторно призначив обстеження будинку по АДРЕСА_1 на 28.12.2015 з 13 до 14 год.(а.с.37 т.с.1) Листом до ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 - адвокат Статівка О.Є. повідомляє, що не має доступу до вказаного будинку, не має ключів, тому просить забезпечити прибуття експерта ОСОБА_6 та надати йому будинок для обстеження.(а.с.39 т.с.1) Листом Київського районного суду м.Харкова від 15.01.2016 Н-09 у відповідь на клопотання(додаткове) експерта повідомляє, що у разі незабезпечення обстеження житлового будинку експертизу необхідно проводити на підставі матеріалів справи.

Посилання позивача на вказані документи не підтверджують в повній мірі перешкоджання саме позивачу у користуванні належним йому майном, однак суд вбачає наявність спорів між сторонами, щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що вирішувалися в судовому порядку, оскільки сторони добровільно не дійшли згоди про їх поділ.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2018 року по справі № 640/3740/15-ц у задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 08.05.2018 року по справі № 640/3740/15-ц, , з урахуванням ухвали цього суду від 11.05.2018 року, суд апеляційної інстанції ухвалено: рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2018 року скасувано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку, припинення права спільної власності на домоволодіння задоволено частково. Розподілено житловий будинок, змінивши співвласнику ОСОБА_1 розмір частки та виділити ОСОБА_1 в натурі 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння, а саме: коридор літ. «1-1», площею 1,8 м2; частину передпокою літ. «1-2», площею 8,9 м2; коридор літ. «1-9», площею 19,3 м2; кладову літ. «1-10» площею 1,1 м2; кладову літ. «1-11», площею 2,6 м2; житлову кімнату літ. «1-12», площею 17,8 м2; санітарний вузол літ. «1-13», площею 4,5 м2; житлову кімнату літ. «1-14», площею 19,9 м2; кладову літ. «1-15», площею 3,5 м2; житлову кімнату літ. «1-16», площею 20,7 м2; кладову літ. «1-17», площею 3,5 м2; ганок літ. «а», площею 6,2 м2; погріб літ. «Г», площею 12,0 м2; ворота літ. «№ 2», площею 7,4 м2; 1/2 частина огорожі літ. «№ 3», площею 99,65 м2; 1/2 частина замощення літ. «І», площею 14,65 м2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що відповідає 49/100 частини вказаного домоволодіння, а саме на перераховані вище приміщення.

Розподілено житловий будинок, змінивши співвласнику ОСОБА_2 розмір частки та виділено ОСОБА_2 в натурі 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння, а саме: - частину передпокою літ. «1-2», площею 9,8 м2; кладову літ. «1-3», площею 2,0 м2; кухню літ. «1-4», площею 15,3 м2; уборну літ. «1-5», площею 2,0 м2; котельню літ. «1-5а», площею 2,5 м2; ванну літ. «1-6», площею 3,2 м2; житлову кімнату літ. «1-7», площею 14,7 м2; житлову кімнату літ. «1-8», площею 29,0 м2; коридор літ. «1-8а», площею 2,3 м2; гараж літ. «Б», площею 51,2 м2; уборну літ. «В», площею 1,6 м2; ворота літ. «№1», площею 7,43 м2;1/2 частина огорожі літ. «№ 3», площею 99,65 м2; 1/2 частина замощення літ. «І», площею 14,65 м2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на виділену в натурі частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що відповідає 51/100 частини вказаного домоволодіння, а саме на перераховані вище приміщення. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, у зв`язку зі зміною часток у праві спільної власності, у розмірі 21800 грн. Вигрібну яму літ. «№4» та вигрібну яму літ. «№5» залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Припинено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 : улаштувати у приміщення літ «1-2» (передпокій) перегородку, переобладнавши таким чином: передпокій площею 8,9 м2 та передпокій площею 9,8 м2; демонтувати дверний проріз між приміщенням літ. «1-3» та коморою під сходами; обладнати виділені в натурі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 самостійними системами опалювання, електропостачання, водопостачання, водовідведення та газопостачання. Зобов`язано ОСОБА_2 :перенести унітаз з приміщення літ. «1-5» до приміщення літ. «1-5а»;улаштувати дверний проріз в приміщенні літ. «1-5» з установкою подвійної двері для виходу із частини будинку; прибудувати до приміщення літ. «1-5» ганок; демонтувати дверний проріз між приміщенням літ. «1-3» та коморою під сходами. Стягнуто судові витрати.(а.с.128-135 т.с.1)

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 по справі №640/3740/15-ц касаційну скаргу залишено без задоволення, постанова Апеляційного суду Харківської обл. від 08.05.2018 залишена без змін. (а.с.3-7 т.с.2)

Таким чином, станом на час розгляду справи позивачу ОСОБА_1 належить 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_2 належить 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння, відповідно до рішення суду.

Судом під час розгляду справи встановлено та підтверджується дослідженими доказами, що позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 чиняться перешкоди у володінніі та користуванні майном, що належить йому на праві приватної власності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Норми ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Тому, до компетенції суду входить усунення перешкод у здійсненні невизнаного права.

Посилання представника відповідача про недоведеність факту порушення права власності ОСОБА_1 та про безпідставність застосування способу захисту, який обраний позивачем є хибним, та спростовується доказами у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1 , як власника майна підлягає захисту, шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкод у здійсненні ним права користування належною йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу до належних йому приміщень.

Щодо позовної вимоги про надання безстрокового безоплатного земельного сервітуту у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі до вказаної належної йому на праві приватної власності частини вказаного домоволодіння по земельній ділянці, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності (користування) на земельну ділянку, виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 статті 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 , що встановлено належними доказами, та не заперечується сторонами у справі. Позивачу судом було відмовлено у визнанні права власності на цю земельну ділянку.

Частиною 1 статті 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Частинами 1 та 2 статті 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Також, суд зазначає, що Законом України з 01.01.2013 року «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно Закону України «Про державний земельний кадастр» з 01.01.2013 року видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, є свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можна буде й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру.

Вимогами ст.98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безплатне користування земельною ділянкою (ділянками). Згідно п.3 ст.98 ЗК України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Той факт, що відповідач ОСОБА_2 є одноосібним власником земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , підтверджений не тільки державним актом №051066 серії ІV-ХР, але й рішенням Київського районного суду від 07 червня 2013р. по справі №2018/13690/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2013року, що набрали законної сили (а.с.23-25 т.с.2). Зокрема Київський районний суд встановив, що «оспорювана ділянка належить на праві особистої приватної власності відповідачці і позивач не має права на отримання у власність її частки».

Заявлена в тій редакції, що вказана в позові вимога порушує ч.4 ст.98 ЗК України, відповідно до якої земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Однак позивач ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтував необхідність, можливість та саме спосіб встановлення земельного сервітуту на всю земельну ділянку, всупереч тому, що встановлення сервітуту на всю земельну ділянку є способом найбільш обтяжливим для відповідача.

Порушення ч.4 ст.98 ЗК України є підставою для відмови у позові, на що звертає увагу у своїх рішеннях Верховний Суд, в тому числі, в постанові від 16.01.2019р. по справі №351/1146/16-ц Верховний Суд вказав: «закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно виходили із того, що сторона не довела безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного ним способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечували відповідачі».

В постанові від 12.12.2018р. по справі № 369/3190/16-ц Верховний Суд вказав: «Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, дослідивши всі обставини в їх сукупності, надавши належну правову оцінку висновку судової земельно-технічної експертизи, правильно виходили із того, що сторона не довела безальтернативності захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення безоплатного земельного сервітуту, та найменшої обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про встановлення земельного сервітуту».

Враховуючи позицію відповідача, що заперечує проти встановлення земельного сервітуту на всю належну їй земельну ділянку в повному обсязі, а позивачем не конкретизовано у який саме спосіб технічно можливо встановити земельний сервітут на земельній ділянці відповідача, та не заявляв клопотань щодо проведення експертизи для зясування технічної можливості проходу та проїзду до належного відповідачу майна найменш обтяжливим способом для відповідача, справа розглядається судом в межах пред`явлених позовних вимог.

На підставі вищезазначеного, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково, щодо зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні власністю, а в задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту відмовляє за недоведеністю під час судового розгляду.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача. на користь позивача. підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно від задоволеної частини по оплаті судового збору у розмірі 640 грн. Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу - представником відповідача - адвокатом Рисенком В.М. подано до суду клопотання про окреме їх вирішення в порядку ст.ст.137,141 ЦПК України, таким чином питання розподілу судових витрат на правничу допомогу по цій справі буде вирішено окремо.

Керуючись ст. ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні користування нерухомим майном, встановлення сервітуту - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у здійсненні ним права користування належною йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу ОСОБА_1 до коридору літ. «1-1», площею 1,8 м1; частини передпокою літ. «1-2», площею 8,9 м2; коридору літ. «1-9», площею 19,3 м2; кладової літ. «1-10» площею 1,1м2; кладової літ. «1-11», площею 2,6 м2; житлової кімнати літ. «1-12», площею 17,8 м2; санітарного вузлу літ. «1-13», площею 4,5 м2; житлової кімнати літ. «1-14», площею 19,9 м2; кладової літ. «1- 15», площею 3,5 м2; житлової кімнати літ. «1-16», площею 20,7 м2; кладової літ. «1-17», площею 3,5 м2; ганку літ. «а», площею 6,2 м2; погрібу літ. «Г», площею 12,0 м2; воротам літ. «№ 2», площею 7,4 м2; Ѕ частини огорожі літ. «№ З», площею 99,65 м2; Ѕ частини замощення літ. «І», площею 14,65 м2, що відповідає 49/100 частині домоволодіння, та вигрібної ями літ. «№4» та вигрібної ями літ. «№5», які знаходяться у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору від задоволеної частини у розмірі 640 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: