Справа № 373/906/19
Номер провадження 2/373/41/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 р. м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Реви О.І.

за участю:

секретаря судових засідань Хоменко Н.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяславі справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власність,

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі.

18 вересня 2019 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 з уточненими вимогами було залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків.

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просить:

1) визнати незаконним наказ Міністерства оборони України від 31.10.2018 року №544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області»;

2) визнати незаконним рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області сьомого скликання від 05.04.2018 року «173-6-VІІ «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка» та від 20.06.2018 року №255-8-VІІ «Про внесення доповнень до рішення №173-6-VІІ від 05.04.2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він як колишній військовослужбовець у 2003 році отримав житло у військовому містечку Дівички-1, в якому проживає і до цього часу, як ветеран військової служби, після звільнення його з лав ЗС України у вересні 2004 року.

Під час служби він висловив бажання після звільнення зі служби в ЗС України бути відселеним з військового містечка Дівички-1 до м. Бровари Київської області. Однак, до цього часу таке відселення з наданням іншого житла в іншому населеному пункті не відбулося з вини військового командування.

12 грудня 2018 року з тексту об`яви, яку оприлюднило командування військової частини, йому стало відомо, що наказом МО України в комунальну власність Дівичківської сільської ради було передано шість багатоквартирних будинків військової частини, що розташовані на території військового містечка і в одному з яких проживає він, як особа, яка має право на відселення за рахунок ЗС України.

З тексту наказу МО йому стало відомо, що Дівичківська сільська рада надала згоду на прийняття у власність вищезазначеного нерухомого майна.

Вважає, що наказ МО України та рішення Дівичківської сільської ради про передачу та прийом військового майна житлових будинків, є такими, що порушують його право на соціальний захист в частині вільного вибору місця проживання після звільнення з військової служби та забезпечення його державою житлом відповідно до норм військового, соціального та житлового законодавства, оскільки він проживає у віддаленому військовому містечку і втрачає право на відселення в інше місце з розвинутою інфраструктурою.

Вважає передачу відомчого житлового фонду (багатоквартирних будинків з кількістю поверхів п`ять) до житлового фонду села неправомірним, оскільки це суперечить ст. 5 ЖК України.

Звернувшись до адміністративного суду за захистом своїх прав він отримав відмову у відкритті провадження з огляду на наявність спору про право цивільне, а тому звернувся до загального суду з цивільним позовом.

Зазначає про те, що оспорюваний ним наказ МО України не відповідає вимогам законодавства, бо лише КМ України може прийняти рішення про передачу житлового фонду як цілісного майнового комплексу. Передача житлових будинків в сільраду є протиправною, бо вони є військовим майном діючої військової частини, а не реформованої.

Представником відповідача Міністерства оборони України, в доповнення до відзиву від 06.09.2020 на позов в первинній редакції 17.10.2019, було подано новий відзив на позовну заяву. Із зазначеного відзиву вбачається, що Міністерство оборони просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є безпідставними.

Зокрема, МО України вказує на те, що пред`явлені позовні вимоги не підлягають розгляду судом в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися відповідно до приписів КАС України. Оспорюваний наказ МО України, яким було вирішено передати певне майно у власність територіальної громади, є законним, оскільки Дівичківська сільська рада прийняла рішення про затвердження Генерального плану села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області відповідно до якого військове містечко Дівички-1 входить в межі села Дівички. Посилання позивача на ДБН, що регулюють процес забудови села, не може братися до уваги, оскільки мова йде не про забудову в населеному пункті, а про існуючі в ньому споруди. Тому, зазначені норми регулюють процес проектування об`єктів, які заплановано до будівництва.

МО України здійснює відповідно до вимог закону управління військовим майном, а тому вправі приймати рішення про передачу відомчого житлового фонду органу місцевого самоврядування за наявності згоди останнього.

Вказує на те, що посилання позивача на порушення оспорюваними наказом та рішенням права на відселення із військового містечка є неспроможним, бо відповідним судовим рішенням йому відмовлено в задоволенні вимоги про відселення.

Оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилається, то у задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області відзиву на позов не подав, зазначивши в судовому засіданні про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Отримавши лист від МО України про передачу житлового фонду військового містечка, він був розглянутий сільською радою та було прийняте рішення про приймання такого фонду. Попередньо візуально були обстежені будинки без залучення спеціалістів. Будинки знаходяться за межами села, але в межах території сільської ради.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи позов у частині наявності правових підстав у позивача на право звернення з таким позовом до суду, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України позивач має право в порядку, передбаченому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із способів захисту порушених прав, відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

З наявних у справі доказів вбачається, що місцем проживання позивача є квартира АДРЕСА_1 . Даний факт ніким не оспорюєтеся, а тому не підлягає доказуванню за правилами ст. 82 ЦПК України.

Позивач є ветераном військової служби і пенсіонером за вислугою років. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції закону на час звільнення позивача зі служби, позивач мав право на отримання жилого приміщення, що відповідало б вимогам ст. 50 ЖК України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям надаються службові жилі приміщення.

Правовий статус квартири позивача можна визначити як службове житло, оскільки відсутні докази про зворотне.

Передаючи по акту приймання-передачі (без дати), який затверджений рішенням № 629-16-VII від 18/04/2019 (невідомо якого органу чи посадової особи), МО України не зазначило квартиру позивача в числі службових, що не підлягають передачі у власність Дівичківської сільської ради під час передачі будинку по АДРЕСА_2 (позивач зазначив, що такої адреси не існує і таке заперечення представником Дівичківської сільської ради не спростовано належними і допустимими доказами).

Посилання позивача на ч. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції на час виникнення та вирішення спору, відповідно до якої військовослужбовці, які були звільнені в запас з військової служби залишаються на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла також є правомірним відповідно до ст. 22 Конституції України.
Отже, правова невизначеність статусу житла, в якому проживає позивач, дає йому право на звернення з таким позовом до суду, оскільки прийняті наказ МО України та рішення Дівичківської сільської ради зводять нанівець його передбачувані очікування на отримання постійного, а не службового житла як військовослужбовцем.

Вирішуючи позов по суті щодо визнання незаконними наказу МО України про передачу житла та рішення сільської ради про його прийняття у власність, суд виходить з такого.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 цього ж Кодексу визначено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України.

Стаття 2 ЦК України визначає учасників цивільних відносин, якими є: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до п. 15 Положення про Міністерство оборони - Міністерство оборони України є юридичною особою публічного права.
Відповідно до ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, як МО України так і Дівичківська сільська рада відносяться до суб`єктів права власності, а отже можуть здійснювати право власності та набувати його відповідно до приписів ст. ст. 319 та 328-329 ЦК України.

Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначає правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном.
Цим Законом до військового майна віднесено, в тому числі, і будинки.

Відповідно до ст. 2 цього Закону вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності») належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту.
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну.
Відповідно до вимог ст. 1 цього Закону він регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Дія цього Закону поширюється на об`єкти права державної та комунальної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду.

За правилами ч. 1 цього Закону з державної у комунальну власність передаються безоплатно такі об`єкти: житлові будинки та гуртожитки, зокрема військових містечок, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил України (разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями), у тому числі ті, будівництво яких не завершено.

Посилання відповідачів на те, що передача майна відбувалася на підставі вимог законодавства, зокрема постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна» від 29.08.1992 № 1282 є помилковим.

Так, відповідно до п. 3 затвердженого Порядку військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, можуть передаватися безоплатно у комунальну власність у разі невключення до відповідного переліку військового майна, яке підлягає відчуженню.

В судовому засіданні не здобуто доказів того, що передані відповідно до оскаржуваних наказу МО України та рішення Дівичківської сільської ради житлові будинки військового містечка вивільняються в процесі реформування Збройних Сил України. Зокрема, військової частини НОМЕР_2 .

Наказ МО України від 31.10.2018 № 544 не містить жодного посилання на те, що здійснюється передача фондів військового містечка № 1 (село Дівички) в процесі реформування Збройних Сил України. Окрім того, даний наказ містить додаток у вигляді Переліку фондів, що безоплатно передаються в комунальну власність територіальної громади села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області. У цьому Переліку перелічене певне майно за списком із 20 пунктів.

На противагу цьому в додатках до оспорюваних рішень Дівичківської сільської ради зазначено інше майно, яке не міститься в переліку МО України (свердловини №№1,2; КНС; мережі водопостачання в більших розмірах, газгольдерна, службова будівля (дача); і т.і.)

Таким чином, прийняття у власність майна, відносно якого власником не приймалося рішення про його безоплатну передачу є неможливим.

Решта доводів позивача щодо порушення його права на відселення, а також заперечення МО України з цього приводу не приймаються судом, оскільки не є предметом даного спору. З цим також пов`язані і надані сторонами письмові докази, що свідчать про те ж саме.

Показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд приймає частково, лише щодо факту порушення житлових прав позивача оскаржуваними наказом та рішеннями. Перебування позивача на квартирному обліку у Київському КЕУ як особи, яка потребує поліпшення житлових умов; формування та ведення списків військовослужбовців береться судом до уваги як підстава для звернення позивачем до суду з даним позовом.

Встановлення судом факту невідповідності вимогам Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затв. постановою КМУ від 21.09.1998 № 1482форми та змісту актів приймання передачі нерухомого майна, відсутність дати їх складення тощо, суд не оцінює як підставу для задоволення позову, оскільки це не є предметом спору і не входить до предмету доказування.

Окрім того, суд також звертає увагу на те, що передача житлових будинків військового містечка військової частини НОМЕР_2 відбулася не у відповідності із вимогами Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», а й вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині відсутності правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості (житлові будинки та земельна ділянка, на яких вони розташовані).
Також, частина квартир у будинках, що передалися з балансу МО на баланс сільради, вже приватизовані або ж є службовими, або ж взагалі не містять даних про їх статус. Фактично відбулася передача не будинку вцілому, а певних квартир.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 Цивільного кодексу України господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. Приналежність слідує за головною річчю.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у будинку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Конституційний Суд України Рішеннями від 02.03.2004 № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 та від 09.11.2011 № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 надав офіційні тлумачення цієї статті, суть яких зводиться до того, що право власності на допоміжні приміщення, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою житлового будинку виникає одночасно з правом власності на квартиру, незалежно від підстав його набуття, та не потребує будь-яких дій для його підтвердження (наприклад, створення об`єднання співвласників, вступу до нього).

Таким чином, право власності на господарські будівлі, споруди і приміщення багатоквартирного будинку набуваються особами разом із набуттям права власності на житлові приміщення даного будинку.

Відповідно до частини 1 статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами 1, 2 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. При цьому до спільного майна багатоквартирного будинку відносяться приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (пункт 6 частини 1 статті 1 вказаного Закону).

Отже, враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства, окремого правовстановлюючого документа, який би визначав частку співвласника багатоквартирного будинку в майні спільної власності будинку, не існує.

Право власності співвласника на спільне майно багатоквартирного будинку (у тому числі господарські будівлі, споруди і приміщення будинку) підтверджується правовстановлюючим документом співвласника на квартиру в цьому будинку.

Багатоквартирні будинки та належні до них господарські будівлі, споруди і приміщення є нерозривно пов`язаними із земельними ділянками, на яких вони розміщені.

Відповідно до частини 2 статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, як МО України так і Дівичківська сільська рада, приймаючи рішення про передачу на надання згоди на отримання житлових будинків військового містечка військової частини НОМЕР_2 , діяли не у відповідності до вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», а також не врахували положення приписів цивільного та земельного законодавства, що регулюють питання спільної часткової власності на майно багатоквартирного будинку та земельну ділянку, на якій він розташований.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та у відповідності до ст. 16 ЦК України визнає незаконними оспорюваний наказ МО України та рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 026 грн 80 коп. (768,40+768,40+250+1240), що складаються з судового збору, витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Відповідно до ст. ст. 2,16,172,186,317-318,380-381 та 355 ЦК України, ст. 42 ЗК України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. 1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», згідно ст. ст. 4,12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власністьзадовольнити.

Визнати незаконним наказ Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади села Дівички Київської області».

Визнати незаконним рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 05 квітня 2018 року № 173-6-VII «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка» та рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 20 червня 2018 року № 255-8-VII «Про внесення доповнень до рішення № 173-6-VII від 05.04.2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка».

Стягнути із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 1 513 (одна тисяча п`ятсот тринадцять) грн 40 коп.

Стягнути із Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської областіна користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 1 513 (одна тисяча п`ятсот тринадцять) грн 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення виготовлено 21.09.2020.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: військове містечко будинок АДРЕСА_3 ;

відповідач: Міністерство оборони України, адреса місцезнаходження: пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168;

відповідач: Дівичківська сільська рада, адреса місцезнаходження: вул. Сонячна, 1-А, с. Дівички, Переяслав-Хмельницький район, Київська область, 08434.

Суддя: О. І. Рева