22-ц/804/2400/20
242/1312/20

Єдиний унікальний номер 242/1312/20
Номер провадження 22-ц/804/2400/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2020 року у складі суду Владимирської І.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Позовна заява, мотивована тим, що ОСОБА_1 з 05.11.2012 року по 05.11.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 185-к від 05.11.2018 року його було звільнено за власним бажанням, відповідно ст. 38 КЗпП України. На день звільнення 05.11.2018 року відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 78098 грн. 43 коп., яку фактично йому сплатили 21.03.2019 року. Крім того, позивач 12.11.2018 року був прийнятий на відокремленому підрозділі «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» підземним прохідником 5 розряду з повним днем в шахті. Наказом № 30-к від 20.02.2019 року позивача було звільнено за власним бажанням, відповідно ст. 38 КЗпП України. На день звільнення 20.02.2019 року відповідач заборгував позивачу заробітну плату у розмірі 20 124 грн. 93 коп. Дата фактичного розрахунку 28.02.2020 року (було здійснено розрахунок за тимчасовою непрацездатністю 28.02.2020 року у сумі 2181,70грн). Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати у розмірі 267 930 грн. 36 коп..

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50 000грн. Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання щодо судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач двічі звільнявся з підприємства і двічі з ним своєчасно не було проведено розрахунок при звільненні. Враховуючи, що позивач звернувся до суду 26.03.2020 року, йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 05.11.2018 р. за період з 05.11.2018 р. по 21.03.2019 р. у зв`язку зі спливом тримісячного строку звернення до суду, передбаченого положеннями ч.1 ст.233 КЗпП. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 20.02.2019 р. були частково задоволені за період з 20.02.2019 року по 28.02.2020 року, виходячи з того, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся 28.02.2020 року, а до суду він звернувся 26.03.2020 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду, проте враховуючи розмір належної до сплати суми середнього заробітку та пасивне ставлення позивача до вирішення питання остаточного розрахунку, сума середнього заробітку належного позивачу була зменшена зі 191 272,96грн до 50000грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, відповідач ДП «Селидіввугілля» подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що в день звільнення позивач не працював. Згідно доданих відповідачем до матеріалів справи доказів, а саме: згідно табеля використання робочого часу по дільниці ГКР за лютий 2019 рік, а також листків непрацездатності, позивач до 20.02.2019 року не працював, а знаходився на лікарняному, про що до табеля внесені позначки «б». При цьому, останній день лікарняного (20.02.2019р.) припав на його вихідний день за графіком, відображеним у табелі. 20.02.2019 року позивача було звільнено, у цей же день видано трудову книжку під особистий підпис у особовій картці (копія додана до матеріалів справи). У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов до висновку, що відсутність письмової вимоги позивача про розрахунок при звільненні не виключає обов`язок роботодавця здійснити працівникові всі належні йому виплати в день звільнення, із чим відповідач повністю погоджується та не відмовлявся від зобов`язань перед позивачем щодо виплати заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим розрахунок і був здійснений. Проте, судом першої інстанції повністю проігнорована встановлена ст.116 КЗпП України додаткова умова пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок у разі, коли працівник в день звільнення не працював. Таким чином, є помилковим висновок суду, що законодавством України не передбачений обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про розрахунок, у разі, якщо він у день звільнення не працював.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивач скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив, що в день звільнення він був на підприємстві, отримав трудову книжку, про що розписався в картці особистого обліку, заявляв вимоги до адміністрації про проведення з ним повного розрахунку при звільненні, проте його вимоги залишилися без задоволення. Стаття 116 КЗпП не передбачає обов`язку працівника звертатися в письмовій формі до роботодавця про проведення остаточного розрахунку, тому доводи відповідача вважає необґрунтованими. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Розгляд справи провести у його відсутність.

Представник відповідача в суд апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 05.11.2018 року по 21.03.2019 року сторонами не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині і не перевіряється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно записів № 61,62 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 05.11.2012 року прийнято до «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземним прохідником 5 розряду з повним робочим днем, відповідно наказу № 158к від 05.11.2012 року та звільнено з посади 05.11.2018 року.

Згідно записів № 63,64 трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 12.11.2018 року прийнято до «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземним прохідником 5 розряду з повним робочим днем, відповідно наказу № 190к від 12.11.2018 року та звільнено з посади 20.02.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, відповідно до наказу № 30к від 20.02.2019 року.

Згідно довідки № 264/08 від 16.08.2019 року, виданої «Шахта 1-3 «Новогродівка» ДП «Селидіввугілля», ОСОБА_1 працював прохідником підземним, на час звільнення 20.02.2019 р. сума боргу складає 17943,23 грн. Середньоденна заробітна плата складає 747,16 грн., середньомісячна заробітна плата 15316,85 грн.

Згідно листа непрацездатності серії АДГ № 427916, ОСОБА_1 знаходився на лікарняному з 01.02.2019 року по 20.02.2019 р.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом розрахунку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Оскільки працівник в день звільнення не працював, то, враховуючи положення частини першої статті 116 КЗпП України, виплата нарахованих сум повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим вимоги про розрахунок.

Судом першої інстанції було встановлено і вказане не спростовано відповідачем, що позивач в день звільнення хоча і не працював, проте знаходився на підприємстві, отримав трудову книжку, підтвердженням чого його підпис в особовій картці, виконаний в день звільнення, тому не позбавлений був можливості отримати грошові кошти належні до виплати при звільненні, в порядку передбаченому положеннями ст.116 КЗпП. (а.с.74)

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при постановленні рішення не враховано висновки Верховного Суду викладені в постанові від 30.03.2020 року у справі №235/1605/19 не є переконливими, бо у вказаній справі підставою для відмови в задоволенні позову були інші обставини.

За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позову, відповідачем не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

При розгляді даної справи суд враховує, що нормами ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: О.М. Пономарьова

Т.Б. Ткаченко