Справа № 144/710/19
Провадження № 22-ц/801/1464/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 рокуСправа № 144/710/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 09 червня 2020 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Германа О.С., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позов обґрунтовано тим, що сторони спору мають неповнолітніх дітей, доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Домовленості між позивачем та відповідачем про участь останнього в утриманні дітей не досягнуто, діти перебувають на утриманні та вихованні позивача, відповідач матеріальної допомоги не надає.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 2000 грн. щомісячно на кожного з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення ними повноліття.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 09 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 гривень, щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 01 липня 2019 року і до їх повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору на користь держави в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач являється батьком дітей, є працездатним, офіційно працює, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, а тому спроможний сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив змінити оскаржуване рішення в частині розміру стягнення аліментів з 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, до 1/3 частини його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, або в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він має на утриманні другу сім`ю. Дружина ОСОБА_5 , на даний час не працює, перебуває на обліку Теплицької філії Вінницького обласного центру зайнятості та на диспансерному обліку в жіночій консультації КНК «Теплицька ЦРЛ» з приводу вагітності. Вважає, що щомісячна сплата аліментів в розмірі 4000 грн. ставить його та його сім`ю в важке матеріальне становище, оскільки місячний дохід останнього складає 6965,43 грн.

На підтвердження вказаних обставин, додав до апеляційної скарги довідку про доходи, довідку про склад сім`ї, копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу, довідку про перебування дружини ОСОБА_5 на обліку Теплицької філії Вінницького обласного центру зайнятості та на диспансерному обліку в жіночій консультації КНК «Теплицька ЦРЛ» з приводу вагітності.

Позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає таким вимогам, з огляду на наступне.

Апеляційним судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 (а.с. 7) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 (а.с.8).

Діти проживають з позивачем, що підтверджується довідкою Соболівської сільської ради № 877 від 24.06.2019 (а.с. 9).

ОСОБА_2 з 16 квітня 2020 року по теперішній час проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України та перебуває на посаді молодшого інспектора відділу охорони ДУ «Ладижинська виправна колонія (№39)», що підтверджується довідкою ДУ «Ладижинської виправної колонії (№39)» від 01 червня 2020 року № 5/74 (а.с. 23).

Відповідно до довідки ДУ «Ладижинської виправної колонії №39» про доходи відповідача за травень-червень від 08 липня 2020 року №8/90, ОСОБА_2 отримав в травні 6268,56 грн. та в червні 6965,43 грн. (а.с. 38).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Частиною першою статті 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно положень частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

Частинами 1-3 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст.182 СК України).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Зважаючи на те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів та їх розмір, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитини, її потреб, зважаючи на обов`язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів невірно враховано зобов`язання обох батьків утримувати дитину, з огляду на наступне.

Так, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів в розмірі 2000 гривень, щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення їх повноліття, суд першої інстанції, не дослідив реальний розмір доходу та фінансову спроможність надавати останнім допомогу у визначеному розмірі.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Згідно із наданою разом з апеляційною скаргою довідкою ДУ «Ладижинська виправна колонія №39» від 08 липня 2020 року №8/90, ОСОБА_2 працює в ДУ «Ладижинської виправної колонії №39» на посаді молодшого інспектора відділу охорони, загальна сума його доходу за період з травня 2020 року по червень 2020 року становить 13573,32 гривень.

Зазначене свідчить про те, що з урахуванням середнього доходу відповідача на місяць, який складає 6786,66 грн, присуджена сума аліментів 4000 грн на двох дітей становить більше 50 відсотків місячного доходу відповідача, що не відповідає загальним засадам цивільного судочинства, принципу справедливості, добросовісності та розумності, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду першої та апеляційної інстанції доказів, у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що відповідач у змозі сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі, належного обґрунтування своїх висновків у контексті вимог ст. 182 СК України суд у оскарженому рішенні не вказав.

Поряд з цим, суд також не перевірив належним чином доводи відповідача, які він навів на обґрунтування заперечення проти позову та не з`ясував розмір матеріальної допомоги, яку відповідач в змозі надавати на утримання дітей.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції не вважає, що перетворення відповідача за рахунок присудження надмірного розміру аліментів на завідомого боржника відповідає інтересам дітей, які зацікавлені у реальному отриманні аліментів. Доказів недобросовісної поведінки відповідача у цьому питанні судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, надаючи належну оцінку наявним у справі доказам, з урахуванням обставин, визначених у ст. 182, 183, 192 СК України, доходить висновку про доведеність належними та допустимими доказами неможливості надавати відповідачем матеріальної допомоги дітям в розмірі 2000 гривень, щомісячно на кожну дитину.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги про стягнення аліментів в розмірі по 1200 грн. на кожну дитину є необґрунтованими, оскільки такий розмір аліментів не відповідатиме рівню життя дітей, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Також, не заслуговують на увагу вимоги апеляційної скарги щодо визначення розміру аліментів у частці від заробітку відповідача, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі і не дивлячись на офіційне працевлаштування відповідача, вибір способу стягнення аліментів є правом позивача.

Враховуючи вищевикладене, та виходячи із засад якнайкращого забезпечення інтересів дітей, які мають рівне право на отримання належного утримання від батька та матері, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір аліментів, стягуваних на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 1500 гривень, щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до їх повноліття, оскільки такий розмір є необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, відповідає вимогам розумності і справедливості та забезпечує баланс інтересів батька та дітей.

Отже, обставини на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру аліментів, а відповідно і у частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 09 червня 2020 року змінити в частині розміру стягуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зменшивши їх розмір з 2000 грн. до 1500 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01 липня 2019 року і до досягнення ними повноліття, а також в частині розміру стягнутого на користь держави з ОСОБА_2 судового збору, зменшивши його розмір з 768,40 грн. до 576,30 грн.

В інший частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 1 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета