Єдиний унікальний номер справи 235/1798/20
Номер провадження 2/235/985/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді: Клікунової А. С.,

за участю секретаря судового засідання: Ліпскіс О. О.,

сторін: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності на житло, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

16.03.2020 року на розгляд суду пред`явлено позовну заяву ОСОБА_1 , в якій заявлено наступні вимоги:

- припинити право користування ОСОБА_2 жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування реєстрації місця проживання в будинку;

- виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_2 на праві власності належить домобудівництво (житловий будинок з надвірними будівлями тв спорудами), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою набуття права власності на об`єкт житлової нерухомості є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року. В житловому приміщенні з 28.05.1981 року до теперішнього часу зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 перебуває в родинних відносинах, а саме сторони є братом та сестрою. За позицією позивача, відповідач не є членом її сім`ї, спільне господарство не ведуть, відсутній спільний сімейний бюджет, договір найму житлового приміщення між ними укладений не був. Перебування на реєстраційному обліку та проживання ОСОБА_2 в належному ОСОБА_1 будинку перешкоджає останній в реалізації права власності майном, а саме володінні, користуванні і розпорядженні на свій розсуд і у власних інтересах. За таких обставин, посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, - ОСОБА_1 звернулася за судовим захистом в спосіб усунення протиправного, за її переконанням, втручанням ОСОБА_2 у сферу володіння будинком приватної власності шляхом скасування реєстрації місця проживання та примусового виселення останнього з житлового приміщення (а.с. 2).

Ухвалою суду від 19.03.2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 13).

22.05.2020 року ОСОБА_2 , в порядку ст. 193 ЦПК України, подано зустрічну позовну заяву, в якій заявлено наступні вимоги: - визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року Першою Красноармійською державною нотаріальною конторою Донецької області про успадкування ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 частково недійсним; - визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку вказаного будинку.

Зустрічний позов вмотивований тим, що в березні 2020 року ОСОБА_2 з матеріалів пред`явленої до нього заяви про виселення вперше дізнався про юридичне оформлення ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Правовстановлюючий документ на житловий будинок АДРЕСА_1 , а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 24.03.2004 року ОСОБА_2 вважає таким, що порушує його майнові права. Посилаючись на положення статті 1241 ЦК України, ОСОБА_2 вказує, що є особою з інвалідністю ІІІ групи, тому має право на обов`язкову частку спадщини, в тому числі на спірне домобудівництво. Саме з огляду на таке розуміння захищеності своїх майнових прав, ОСОБА_2 після смерті матері по господарському відноситься до будинку, сплачує спожиті житлово-комунальні послуги, проводить необхідні будівельно-ремонтні роботи, обробляє прилежну територію. За таких обставин, ОСОБА_2 просить визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на користь ОСОБА_1 частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-22).

22.06.2020 року на зустрічну позовну заяву подано відзив, в якому ОСОБА_1 висловила категоричну позицію відсутності підстав відповідно до ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, спадкодавець (матір сторін по справі) ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємство після її смерті здійснено за заповітом. З часу смерті матері ОСОБА_2 фактично не вчинив жодних дій, які б могли свідчити про намір успадкувати спадкове майно, не проявив волевиявлення спадкоємця, не звернувся до нотаріуса ані із заявою про прийняття спадщини ані за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Вказане може свідчити, що ОСОБА_2 без поважних причин пропущений строк звернення для прийняття спадщини. Правовим обґрунтуванням такої позиції ОСОБА_1 у відзиві на зустрічний позов зазначено положення ст. ст. 1270, 1297 ЦК України, ст. ст. 524, 529, 548, 553 ЦК Української РСР в редакції 1963 року (а.с. 33).

Правом подати письмові пояснення на відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 не скористався.

Ухвалою суду від 25.06.2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 , на підставі ч. 2 ст. 193 ЦПК України, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 ; по справі закрито підготовче провадження, спірні відносини призначено до розгляду, що узгоджується з п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України (а.с. 36-37).

Позиції сторін підтримано безпосередньо в судовому засіданні.

ОСОБА_1 наполягала на заявлених вимогах, проти зустрічного позову заперечувала, надала пояснення аналогічні письмово викладеним.

ОСОБА_2 просив відмовити в позові ОСОБА_1 та захистити його майнові і житлові права на спірний будинок.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Покровська Донецької області, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 (відомості підтверджено копією паспорта - а.с. 8-9).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Покровська Донецької області, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 (відомості підтверджено копією паспорта - а.с. 18)

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в родинних відносинах, доводяться одне одному сестрою та братом (обставини визнаються сторонами по справі відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 24.03.2004 року державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори Куслярова М.С. є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; спадкове майно складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Відповідно до відомостей домової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 сторони по справі перебувають на реєстраційному обліку в житловому приміщенні, - ОСОБА_1 з 23.07.1985 року, ОСОБА_2 - з 28.05.1981 року (а.с. 5-7).

ОСОБА_1 вважає, що реєстрація та проживання ОСОБА_2 в належному їй житловому будинку є очевидним порушенням та обмеженням права власності, таке становище нівелює здійснення вільного розпорядження своїм майном.

ОСОБА_2 вважає відсутніми законні підстави для позбавлення житла, а саме виселення з житлового приміщення, а також заявляє самостійну вимогу визнання за ним частки на спадкове майно (спірний будинок), як спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Суд надає оцінку викладених ОСОБА_1 обґрунтувань позовної заяви з позиції належності і достатності поданих доказів, з урахуванням приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин сторін.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким правовим нормам Основного Закону держави відповідають положення цивільного законодавства:

- ч. 1 ст. 317 ЦК України: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном;

- ст. 391 ЦК України: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Захист житлових прав відображено в ч. 4 ст. 311 ЦК України (фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом), ст. 9 ЖК Української РСР (ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом).

Суд, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вказаних правових норм, - зазначає, що власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в даному житловому приміщенні тривалий час, а саме з 28.05.1981 року зареєстрований ОСОБА_2 , який безперервно проживає в будинку.

Підставою для виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення в позові ОСОБА_1 зазначено - ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Суд зазначає, що ані в позовній заяві, ані безпосередньо в судовому засіданні ОСОБА_1 конкретно не було вмотивовано, в чому полягають перешкоди у здійсненні нею права власності щодо спірного житлового будинку, та не зазначено яким чином саме ОСОБА_2 є відповідальним за такі порушення. Під час розгляду справи не було здобуто будь яких доказів щодо наявності у діях ОСОБА_2 перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права власності, що виключає можливість застосування судом приписів ч. 1 ст. 391 ЦК України.

Суд наголошує, що аналіз норм матеріального права свідчить, що статтею 116 ЖК УРСР встановлено вичерпний перелік підстав для виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Вказаною правовою нормою передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_1 не подано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, не сплачує житлово-комунальні платежі, порушує правила співжиття (зокрема, чинить сварки, робить неможливим для проживання із ним в одному будинку), а також, що до нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу.

За таких обставин, підстав для виселення ОСОБА_2 , присумового вилучення житлової площі, яке є крайнім заходом та може бути застосоване тільки у порядку і випадках, що прямо, імперативно передбачених законом, - судом не встановлено.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , враховує також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.01.2020 року по справі 754/613/18-ц, а саме, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справі, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є найбільш крайньою формою втручання у права на житло. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справах «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства», від 13.052008 року, «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час проживає в житловому будинку (з народження згідно пояснень сторін в судовому засіданні), іншого житлового приміщення не має, сплачує певні витрати на утримання домобудівництва, комунальні платежі (не оспорено ОСОБА_1 ), тобто відповідач за первісним позовом має тривалий зв`язок із спірним будинком, який незалежно від правового режиму власності, є для нього «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції.

ОСОБА_1 успадкувавши після смерті матері житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в будинку ОСОБА_2 як члена сім`ї спадкодавця (колишнього власника), тому має розуміти характер та вагу обтяження нерухомості користуванням останнім житловим приміщенням, а отже право позивача за первісним позовом не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом про успадкування ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/2 частку вказаного будинку - суд зазначає наступне.

З оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадковим майном є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3, 26).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано не мала право на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо ( п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування»).

За позицією ОСОБА_2 видачею свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2004 року порушено його право спадкоємця після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині як повнолітній непрацездатний син спадкодавця (є інвалідом 3 групи).

Частина 1 ст. 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частинами 1, 3 ст. 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч. ч. 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно з роз`ясненнями, що викладену в постанові Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - відносини спадкування регулюються правилами ЦК України в редакції 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року, а у разі відкриття спадщини до вказаної дати застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК (в ред. 2004 року) і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування у яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР.

З урахування вказаного, з огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , правове регулювання її прийняття здійснюється на підставі 524 - 564 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Ст. 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).

ОСОБА_2 вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року на користь ОСОБА_1 є недійсним, оскільки він мав право на обов`язкову частку в спадщині матері, так як є інвалідом дитинства (третя група інвалідності). На підтвердження обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 надано копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , видане 04.05.2012 року, в якому зазначено, що позивач за зустрічним позовом є особою з інвалідністю з дитинства, 3 група (а.с. 25).

Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).

Суд вважає, що ОСОБА_2 не доведено, що на час відкриття спадщини після матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 він був непрацездатним та мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки з наданих позивачем доказів, а саме копії пенсійного посвідчення, виданого 04.05.2012 року не вбачається час встановлення інвалідності (в даному випадку значення має - до або після смерті спадкодавця).

Також, пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначає, що спадщину після смерті матері прийняв та від неї не відмовлявся. Такі доводи підлягають відхиленню.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Під час дії статті 549 ЦК Української РСР існувало 2 способи прийняття спадщини: юридичний - подання заяви до державної нотаріальній конторі про прийняття спадщини та фактичний - вступ в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, при цьому на підтвердження вступу в управління чи володіння спадковим майном позивачем за зустрічним позовом не надано доказів. Посилання на проживання ОСОБА_2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який входить до складу спадкового майна, не може бути достатньою підставою для прийняття в спадщину цього майна. Більш того, заявляючи вимогу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_2 не ставить питання про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та про поновлення строку у відповідності до вимог статті 89 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

З урахуванням вказаного, з огляду дійсних обставин справи, суд не вбачає, що права ОСОБА_2 були порушенні під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.03.2004 року.

Крім цього, відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. При цьому, статтею 75 ЦК Української РСР в редакції 1963 року було передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (стаття 80 ЦК УРСР). Так, ОСОБА_2 не вчиняв жодних правових дій зі спадковим майном, після смерті матері, звернувся до суду із позовом про визнання свідоцтва про право на спадщиту за заповітом від 24.03.2004 року частково недійсним через 16 років після його видачі та виключно як контрзахист проти позову ОСОБА_1 про виселення з цього житлового будинку.

Суд, сумуючи вищевикладене, виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, - вважає, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що при пред`явленні позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень (а.с. 1), ОСОБА_2 при заявленні зустрічного позову сплатила в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 840,80 гривень (а.с. 27). Підстави для присудження відшкодування таких судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позовних вимог сторін відмовлено повністю.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 405, 1296, 1301 ЦК України, ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР, керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права користування житловим приміщенням, скасування реєстрації місця проживання та примусове виселення ОСОБА_2 з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом про успадкування ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частку вказаного будинку - відмовити.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню сторонам не підлягають, в зв`язку з відмовою в первісному та зустрічному позовах.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 354, 355 ЦПК України та, відповідно п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, - до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України (в редакції Закону № 731-IX від 18.06.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином; суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення; суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення.

Вступну та резолютивну частини рішення надруковано в нарадчій кімнаті, оголошено учасникам процесу в судовому засіданні.

Дата складання повного тексту рішення суду - 14.09.2020 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач/відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач/позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1

Суддя: