Справа № 544/594/20
Номер рядка звіту 38
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участю секретаря Чеботарьової Л.В.,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання зобов`язання та повернення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 20 серпня 2019 року відповідач позичив у нього гроші в сумі 2300 доларів США, які зобов`язувався повернути до 17 березня 2020 року. На підтвердження своїх боргових зобов`язань відповідач написав у присутності свідка ОСОБА_3 розписку. Окрім цього, 29 травня 2020 року ОСОБА_2 у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 написав ще одну розписку, якою підтвердив наявність боргу перед ним із відповідними відсотками. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання за розписками. Згідно його розрахунку сума боргу становить 63558,90грн за курсом НБУ. Враховуючи вищевикладене, позивач просить зобов`язати відповідача ОСОБА_2 виконати зобов`язання, які він взяв на себе, та повернути йому - позивачу борг, загальна сума якого становить 63558,90грн.

Позивач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.21).

Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.20).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.223 ЦПК України).

За таких обставин суд уважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 20 серпня 2019 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 2300 доларів США, які зобов`язувався повернути до 17 березня 2020 року, без відсотків. У разі неповернення у встановлений строк ОСОБА_2 зобов`язувався повернути вказану суму з відсотками, які становлять 15 % річних за весь період прострочення (а.с.8).

29 травня 2020 року ОСОБА_2 склав розписку, якою підтвердив, що дійсно взяв у борг 2300 доларів США у ОСОБА_1 під 15 % річних і прострочив виконання умов боргової розписки. Розписка складена в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Після встановлення вказаних обставин суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як зазначено в ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність, яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Часиною другою статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як убачається із доказів, наявних у справі, між сторонами виникли договірні зобов`язання за договором позики.

Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем строків повернення позичених грошових коштів, а належним способом захисту своїх цивільних прав позивач зазначає передбачений статтею 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав - примусове виконання обов`язку в натурі.

Примусове виконання зобов`язання в натурі - спосіб захисту цивільного права, який випливає із загального принципу повного та належного виконання зобов`язання. Цей спосіб полягає у зобов`язанні вчинити дію або утриматися від дій, незалежно від застосування до неї інших заходів впливу (відшкодування збитків, пені, накладення штрафу).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Отже, вирішуючи питання, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту, суд констатує той факт, що обраний ним спосіб захисту не є належним та ефективним способом захисту його порушеного права, що може застосовуватися на вимогу позикодавця для відновлення його порушених майнових прав.

Позивач реалізував своє право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, яке полягало у невиконанні відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення грошових коштів, проте вказане право може бути захищено судом шляхом стягнення з відповідача боргу та відсотків за користування грошовими коштами.

Із змісту ч.2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Однак у даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2 ст. 5 ЦПК України.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для відмови в позові.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з указаних вище підстав.

Керуючись ст.2-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання зобов`язання та повернення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В.Нагорна