справа № 489/990/19 провадження №2/489/129/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18 вересня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення редакції якого остаточно просила визнати за нею права власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 від 21.05.1998 серії ААМ № 195376, яке складається з приміщень у житловому будинку, а саме: 1-3, 1-4, 1-5; гараж літ. «К»; сарай літ. «Л»; в загальному користуванні залишити приміщення: 1-1; 1-2; 1-9; 1-10 та всі господарські будівлі та споруди.

Як на підставу позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дідусь ОСОБА_5 після смерті якого відкрилася спадщина у вигляд цілого житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за вказаною адресою була отримана ОСОБА_5 відповідно рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 25.01.1957 № 142. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих «Про упорядкування нумерації будинків на території м.Миколаєва» перенумеровано домоволодіння на № 43 .

14.02.1958 ОСОБА_5 уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову житлового будинку на праві власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти.

21.05.1998 ОСОБА_5 склав заповіт на користь позивач - ОСОБА_1 та її двоюрідного брата - ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1710.

Однак після смерті дідуся оформити спадкові права позивач не мала можливості через судовий розгляд спору про визнання заповіту недійсним, де позивачем була донька ОСОБА_5 - ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ). Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва по справі № 2-41/2004, яке залишено в силі апеляційною та касаційними інстанціями, в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним було відмовлено.

З 1996 року і по теперішній час позивач постійно проживає у спадковому будинку, в останні роки життя дідуся постійно піклувалася про нього та вела з ним спільне господарство.

Відповідачі правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалися.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.03.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, які позивач усунула 02.05.2019.

Ухвалою від 07.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 07.05.2019 витребувано у Другої Миколаївської нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 09.09.2019 до участі у справі в якості третіх осіб залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 23.10.2019 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів.

Ухвалою суду від 19.05.2020 відмовлено ОСОБА_3 в зупиненні провадження у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.06.2020 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Коваленка І.В.

Ухвалою суду від 09.09.2019 відмовлено ОСОБА_3 в зупиненні провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.06.2020 відмовлено ОСОБА_4 в зупиненні провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Вказала на відсутність заповіту, так як її батько його не складав. Заповіт був підроблений позивачем, про що свідчать результати експертизи та порушенні кримінальні провадження. ОСОБА_1 вселилася в будинок в 1998 році на короткий термін та займала лише одну кімнату. Про її виселення одноразово просив її батько, вина якої є в його смерті, так як і смерті її брата. З вини ОСОБА_1 до будинку відключено газо- та електропостачання, що завдає їй значних збитків, в т.ч. і через руйнування будинку та прилеглих до нього споруд і будівель.

Відповідач Миколаївська міська рада та третя особа своїх представників у судове засідання не направили, надала до суду письмові заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, доказів поважності причин неявки в судове засіданні не надав правом та правом на подання відзиву на позов не скористався, що з огляду на тривалість судового розгляду, жодної неявки вказаного відповідача в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Суд, вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Із матеріалів справи встановлено, що 21.05.1998 ОСОБА_5 склав заповіт на цілий жилий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 , який заповів в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , при цьому виразив бажання щоб у користуванні: ОСОБА_1 знаходилися приміщення в жилому будинку 1-3,1-4,1-5, гараж літ. «К», сарай літ. «Л»; ОСОБА_4 - приміщення 1-6, 1-7, 1-8, сарай літ. «В»; в загальному користуванні залишилися приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 та всі інші господарські будівлі та споруди.

Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Юрловою Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1710.

Земельна ділянка площею 505 кв.м, на той час за адресою по АДРЕСА_1 , була надана ОСОБА_5 під індивідуальну забудову на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.01.1957 № 142.

14.02.1957 виконавчим комітетом з ОСОБА_5 був укладений договір про надання надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 21.12.1965 № 1527 «Про упорядкування нумерації будинків на території м.Миколаєва» домоволодіння по АДРЕСА_1 перенумеровано на АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ,та після його смерті була заведена Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою спадкова справа за № 151/2002.

Матеріалами спадкової справи підтверджується, що спадщина була прийнята онукою померлого позивачем ОСОБА_1 , його сином ОСОБА_4 , які спадкоємцями за заповітом, та донькою ОСОБА_3 (після зміни прізвища « ОСОБА_3 » (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 )), яка є спадкоємцем за законом.

Із матеріалів цивільної справи 2-41/2004 та пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_3 вважаючи себе єдиною спадкоємницею в серпні 2004 року зверталася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання заповіту недійним з підстав того, що спадкодавець заповіт не підписував, а його підпис на ньому підроблений.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.09.2004, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2005 та ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 31.05.2007, на який відповідно до закону було покладено функції касаційної інстанції, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того оспорюваний заповіт було підписано самим спадкодавцем ОСОБА_5 , так як доказів, які спростовували вказане суду надано не було. Такого висновку суд дійшов зокрема з висновків почеркознавчих експертиз № 6407/02 від 11.11.2002, проведеної МВ ОНДІ судових експертиз МЮУ та № 255 від 24.03.2004, проведеної НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області.

Отже, відповідно до частини четвертої статі 82 ЦПК України обставини, встановлені вказаним вище рішенням суду у цивільній № 2-41/2004, яке набрало законної сили, при розгляді цієї справи, в якій приймають участь ті самі сторони, повторному доказуванні не підлягають.

09.12.2009 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Другої Миколаївської нотаріальної контори для оформлення спадщини за заповітом, але постановою державного нотаріуса від вказаної дати їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Із пояснень відповідача ОСОБА_3 та наданих нею документів встановлено, що вона не погоджується з рішенням суду від 06.09.2004, та вважає заповіт недійсним оскільки його її батько не підписував, а підпис останнього на ньому підроблено ОСОБА_1 . У зв`язку із цим, за її заявою від 21.10.2010 порушено кримінальне провадження, що підтвердила витягом з ЄРДР від 16.04.2013 за частиною першою статті 358 К України, в якому проведено ряд почеркознавчих експертиз стосовно підпису її батька на заповіті.

Згідно відповіді Комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 26.07.2018, адресованої ОСОБА_1 , слідує, що власність станом на 28.12.02012 за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса6 АДРЕСА_1 ) в Комунальному підприємстві не зареєстровано.

Реєстрація права власності на спірне домоволодіння відсутня також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18.09.2020.

Зі слів відповідача ОСОБА_3 оригінали документів на домоволодіння знаходиться в неї.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного правового регулювання.

На підставі пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які викладено у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в абзацах 2 та 3 пункту 1, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що спадщина відкрилася та її було прийнято спадкоємцями в строк встановлений статтею 549 ЦК УРСР, тобто до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відмовою нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину з заповітом, згідно постанови від 09.12.2009, є відсутність правовстановлюючого документу на домоволодіння, який, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спадкодавцем за життя оформлено не було.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз`яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи встановлені обставини та оцінюючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права. Як встановлено судом та не спростовується матеріалами справи за життя спадкодавець будинок в експлуатацію не вводив та право власності в установленому законом порядку на домоволодіння не оформив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, що не позбавляє позивача права звернутися до суду обравши належний спосіб захисту порушеного права.

Так як інші доводи сторін не мають значення для вирішення спору, тому необхідності в наданні їм оцінки суд не вбачає.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідачі: Миколаївська міська рада, , місцезнаходженням: м.Миколаїв, вул.Адміральська, 20;

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 22.09.2020.

Суддя І.В.Коваленко