Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року Галицький районний суд м. Львова м. Львів

в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Івасюти Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів Західного міжрегіонального управління юстиції (79019, м. Львів, пр. В. Чорновола, 39), Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова (79005, м. Львів, вул. Д. Дудаєва, 19) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади та моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просить стягнути з Галицького відділу Державної виконавчої служби м. Львів Західного міжрегіонального управління юстиції на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень та матеріальну шкоду у розмірі 5 378 гривень.

В обґрунтування позову покликається на те, що 17 травня 2018 року державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якому зазначено про те, що позивач не сплачує аліменти стягувачу на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. 24 травня 2018 року суддею Галицького районного суду постановлено рішення про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП. Дана постанова набрала законної сили. Зазначає, що вказані дії відповідача спричинили йому матеріальну та моральну шкоду, яку просить стягнути в якості відшкодування.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву у якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі його представника, позов просить задоволити повністю.

Представник Галицького відділу державної виконавчої служби у м. Львів Західного міжрегіонального управління юстиції в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Неодноразово подавав заяви про розгляд справи без його участі. Подав до суду відзив на позов, згідно якого вважає позовну заяву безпідставною, оскільки у Галицькому ВДВС у м. Львові перебувало виконавче провадження № 27636941 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1349/11, виданого 31.05.2011р. Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 300 грн. (заробітку) доходу, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 17.05.2018 року державним виконавцем на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 183 КУпАП було складено протокол про адміністративне правопорушення. 24.05.2018 року постановою Галицького районного суду м. Львова провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності було закрито. Вважає, що всі дії виконавця відповідали вимогам закону, а відтак відсутні підстави для стягнення моральної та матеріальної шкоди. Таким чином, відповідач (його уповноважений представник) просив відмовити у задоволенні позову, оскільки державний виконавець діяв відповідно до норм, передбачених законом та в межах своїх повноважень.

Представник Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання у якому просив змінити їх процесуальний статус з відповідача на третю особу. Однак, суд не вбачає підстав для задоволення такого клопотання, оскільки визначення кола сторін у справі та пред`явлення вимог до них є правом позивача, яке не може бути обмежене без належного обґрунтування та відсутності на це законних підстав. В даній справі підстави для заміни процесуального статусу даного відповідача відсутні.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 17.05.2018 року державним виконавцем було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що боржник - ОСОБА_1 не сплачує аліменти стягувачу на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

24 травня 2018 року суддею Галицького районного суду після розгляду даного протоколу постановлено рішення про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на це та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відтак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у ньому Законі органів і осіб, що спрямовані па примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Під ефективним засобом (способом) порушених прав слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволяє ефективно захистити та відновити порушене право позивача.

Аналіз постанови від 24.05.2018 року, долученої до позовної заяви, свідчить про те, що провадження у справі закрито, внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення у діях позивача. Водночас, дані обставини були встановлені в результаті аналізу норм чинного законодавства, а не безпідставності складення протоколу чи його складання не уповноваженою на те особою. Оцінивши протокол та матеріали справи, суддя встановив, що склад правопорушення відсутній, у зв`язку із неможливістю застосування зворотної дії в часі Закону про адміністративну відповідальність. Таким чином, суддя не погодився з тлумаченням чинного законодавства наведеним особою, яка склала протокол. Разом з тим, дана постанова не містить жодного посилання на неправомірність дій посадової особи яка склала протокол або допущені нею порушення в ході складання даного протоколу чи збирання доказів по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках па приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права: законності: незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадженим», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби це реалізація стягувачем права на звернення стягнення належних йому коштів. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок виконання виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 статті 71 Закону Україну «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч.4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із стати аліментів щомісяця.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 15.05.2018 р. державним виконавцем було встановлено наявність за боржником ОСОБА_4 заборгованість по сплаті аліментів, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Відповідно до ч.12 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у разі наявності в діях боржника ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, державний виконавець складає протокол про адміністративне правопорушення та надсилає його для розгляду до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, врахувавши вищенаведені мотиви, судом встановлено відсутність підстав, які би вказували на спричинення матеріальних збитків та моральних страждань позивачу, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини відповідачів в її заподіянні,оскільки протокол про притягнення ОСОБА_1 був складений у відповідності до вимог чинного законодавства, уповноваженою на це особою.

Наведене свідчить про те, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту спричинення позивачу відповідачем шкоди. Отже, в ході судового розгляду не доведено протиправність діяння заподіювача шкоди (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Більше того, суду не представлено жодного доказу щодо обґрунтування розміру моральної та матеріальної шкоди, а лише наведено її розрахунок.

При цьому, складання протоколу про адміністративне правопорушення в межах виконавчого провадження свідчить про те, що посадова особа яка його склала вживала заходи для виконання рішення суду, тобто дотримання закріплених у Конституції України положень щодо обов`язковості судового рішення.

Наведене спростовує вину відповідачів та виключає їх відповідальність за матеріальну або моральну шкоду, а тому суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до розділу XII пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.