Номер провадження: 22-ц/813/1364/20
Номер справи місцевого суду: 515/1247/15-ц
Головуючий у першій інстанції Сивоконь Т.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 Давиденка Костянтина Вікторовича на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна,-

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 у якому був зареєстрований та проживав до смерті.

Позивач вказує на те, що його батьки були особами похилого віку, постійно хворіли та потребували постійного догляду та ОСОБА_1 з 02 серпня 2006 року змушений був знятися з реєстраційного обліку за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 та переїхати проживати біля батьків.

19 жовтня 2005 року ОСОБА_3 , за життя зробив заповідальне розпорядження, яким на випадок своєї смерті заповів усе своє майно у рівних долях своїм дітям. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області Єпішкіною С.В., про що було зареєстровано в реєстрі за № 1260.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.

Після смерті батька відкрилася спадщина, яку вони разом із сестрою повинні були прийняти відповідно до заповіту у рівних частках. Як зазначає позивач, у телефонній розмові після смерті батька сестра повідомила йому, що не бажає приймати спадщину відповідно до заповіту та від неї відмовляється, однак у відповідності до правових норм ЦК України в установлений законом шестимісячний строк вона не подала до нотаріуса заяву про відмову у прийнятті спадщини.

В установлений законом шестимісячний строк відповідно до ст.1270 ЦК України, ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до державного нотаріуса Татарбунарської районної державної нотаріальної контори Одеської області Єпішкіної С.В. з метою прийняття спадщини відповідно до заповіту. Після прийняття спадщини позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Свою частку спадкового нерухомого майна відповідно до ст. 182 ЦК України він зареєстрував та набув право власності, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З часу відкриття спадщини по теперішній час ОСОБА_2 , знаючи про смерть батьків не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тим самим пропустила строк на прийняття спадщини, а тому її 1/2 частка спадкового майна відповідно до заповіту від 29 жовтня 2005 року вважається неприйнятою.

ОСОБА_1 не відмовляється прийняти 1/2 частку спадкового майна у спадок, яку повинна була успадкувати сестра. Так як він продовжує утримувати і користуватися усім спадковим житловим будинком з господарськими спорудами серед яких 1/2 частка неприйнятої у спадок сестрою, а тому вважає, що фактично її прийняв.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернуся до суду із вказаним позовом та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Давиденко К.В., що діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 , яка була належним чином та завчасно сповіщена про розгляд справи через свого адвоката Давиденка К.В., та сам адвокат не з`явились, просив справу розглядати за його відсутності, доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом, згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Положеннями ч. 1 ст. 1273 та ч. 1, 2 ст. 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, то відповідно до ч.1 ст. 1275 ЦК України, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Татарбунари Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.01.2012 року (а. с. 16).

З копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 28.12.1976 року вбачається, що батьками позивача є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а. с. 9).

Копією заповіту від 29 жовтня 2005 року підтверджується, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями по заповіту в рівних долях кожному на все майно спадкодавця ОСОБА_3 (а. с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 листопада 2012 року ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку (а. с. 12).

З копії технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 виготовленого 13.07.2012р. (а.с.7-8), вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/ 2 частки вказаного майна.

Встановлено, що ОСОБА_2 , знаючи про смерть батьків, в установлений законом строк не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тим самим пропустила строк для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, 1/2 частка спадкового майна відповідно до заповіту від 29 жовтня 2005 року вважається не прийнятою.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечувалось, що позивач ОСОБА_1 дійсно з 02 серпня 2006 року здійснював догляд за батьками, проживав з ними за адресою: АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини та в подальшому позивач мешкав за цією ж адресою.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем після смерті її батька ОСОБА_3 за заповітом, до часу звернення позивача до суду з вказаним позовом будь-яких дій, які б свідчили про наміри визнати за собою право власності на частку спадкового майна не вчиняла, зокрема, не зверталась ні до органу нотаріату з відповідними заявами, ні до суду з відповідним позовом, не користувалась спірним житловим будинком. Що свідчить про відсутність її власного інтересу до спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги щодо подачі нею заяви про прийняття спадщини в визначений заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 липня 2017 року (справа №515/545/17) додатковий строк не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказане заочне рішення було скасовано та у справі №515/545/17 06 лютого 2019 року було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а постановою Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року вказане судове рішення залишено без змін.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що за таких обставин відсутні правові підстави для відмови у задоволені позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_2 на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, подала заяву про прийняття спадщини.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 ОСОБА_8 залишити без задоволення, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 14 вересня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік