ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
15 вересня 2020 року Новотроїцький районний суд
Херсонської області
в складі головуючого судді Тимченко О. В.
секретар судового засідання Овсяннікова Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Новотроїцьке Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання житла та скасування реєстрації місця проживання
08.07.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з означеним вище позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання житла та скасування реєстрації місця проживання. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З 6 жовтня 1995 року відповідач прописаний в спірному житловому будинку, про що свідчить відмітка в домовій книзі. 19 жовтня 2004 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. 01 серпня 2018 року рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області шлюб між нею та відповідачем розірвано. До розірвання шлюбу вона проживала з відповідачем у зазначеному будинку однією сім`єю та вели спільне господарство. Відповідач ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, свою поведінку не контролює, часто вчиняє бійки. На підставі цього відповідач робить неможливим сумісне проживання в її будинку. Відповідач за свою поведінку та вчинення насилля в сім`ї за ч.1 ст. 173-2 КУпАП неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, а саме: 29.07.2013 року вчинив насилля в сім`ї психологічного характеру; 04.05.2018 року вчинив насилля в сім`ї психологічного характеру; 06.04.2020 року вчинив насилля в сім`ї психологічного характеру; 07.04.2020 року вчинив насилля в сім`ї психологічного характеру; 14.04.2020 року вчинив насилля в сім`ї психологічного характеру.
7 квітня 2020 року було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника - відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого в період з 09 години 30 хвилин 07.04.2020 року по 09 годину 30 хвилин 16.04.2020 року відповідача зобов`язали:
-залишити місце проживання постраждалої особи,
-заборонили на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи,
-заборонили в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою .
30 червня 2020 року було складено ще один терміновий заборонний припис стосовно кривдника відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого в період з 22 години 10 хвилин 30.06.2020 року по 22 годину 10 хвилин 09.07.2020 року відповідача зобов`язали:
-залишити місце проживання постраждалої особи,
-заборонили на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи,
-заборонили в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.
На даний час до ЄРДР внесено відомості за ст. 126-1 КК України - домашнє насильство відносно відповідача ОСОБА_2 .
Внаслідок протиправної поведінки відповідача вона не має змоги спокійно, без перешкодно проживати у власному житловому будинку.
У зв`язку з систематичним насиллям в сім`ї є неможливим спільне проживання з відповідачем у житловому будинку, який належить їй на праві приватної власності. Систематичне насилля в сім`ї порушує її права як власника, створює перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй житловим будинком. Вона не можу використовувати належне їй житло для власного проживання.
Просить висилити ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , без надання іншого житла та зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Позивач надала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав викладених у позові, наполягає на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явилася та не повідомила про причини своєї неявки, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання.
Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі.
Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 191943699 від 06.12.2019 року (а.с.8).
Відповідно до постанов Новотроїцького районного суду Херсонської області тополя А.І. систематично притягується до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї психологічного характеру відносно дружини ОСОБА_3 , а саме 30.07.2013 року, 24.05.2018 року, 22.04.2018 року, 01.08.2018 року, 04.05.2020 року (а.с.14-19).
07.04.2020 року та 30.06.2020 року відносно ОСОБА_2 складені термінові заборонні приписи, відповідно до яких в період з 09 години 30 хвилин 07.04.2020 року по 09 годину 30 хвилин 16.04.2020 року та в період з 22 години 10 хвилин 30.06.2020 року по 22 годину 10 хвилин 09.07.2020 року відповідача зобов`язали:
-залишити місце проживання постраждалої особи,
-заборонили на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи,
-заборонили в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.
Згідно ч. 1ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.
Із змісту ч. 1ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Із змісту ч. 1ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних уст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку "в" - і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).
Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.
У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).
Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил.
Позивачка зазначає, що відповідач систематично порушує правила співжиття та користування будинком, вчиняє щодо неї домашнє насилля, на приписи не реагує, вона людина літнього віку, хворіє, є одноосібним власником житлового будинку, тому суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки судом встановлено, що відповідач дійсно порушує право позивачки на спокійне життя, що завдає їй моральних страждань.
Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.12,13,81,258,259,263,265,268,280 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання житла та скасування реєстрації місця проживання - задовольнити повністю.
Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстрації місця проживання в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 840,80 гривні.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Тимченко