Ухвала

Іменем України

02 березня 2020 року

м. Київ

справа № 2-9668/10

провадження № 61-3225ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач),

Калараша А. А., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У 2010 році публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 29 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 у розмірі 35 205,56 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату постановлення рішення, а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн в рівних частинах з кожного

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2011 року рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 23 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково та відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-9668/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 . Через свого представника ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2011 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2011 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а саме через дев`ять років з дня проголошення судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження з підстав, визначених статтею 358 ЦПК України. Про існування обставин непереборної сили заявником не зазначено.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанція для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі та продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вона не була обізнана про розгляд даної справи, судові виклики та повідомлення на її адресу відправлені не були, судові рішення не отримувала. За кредитним договором з ПАТ «УкрСиббанк» коштів не отримувала, а виступала лише поручителем, на укладення договору поруки та іпотеки погодилась на особисте прохання своєї матері ОСОБА_4 , яка запевнила про те, що будуть з її чоловіком ОСОБА_2 виконувати умови кредитного договору.

Станом на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій процедура апеляційного оскарження рішення була врегульована положеннями ЦПК України 2004 року, які не передбачали відмову у відкритті апеляційного провадження за спливом одного року з дня складання повного тексту судового рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, у пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 подана 04 грудня 2019 року, апеляційний суд вірно керувався нормами ЦПК України у редакції, що діяла з 15 грудня 2017 року.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у справі № 361/161/13-ц.

Апеляційним судом встановлено, що з мотивувальної частини рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до суду не з`явились, причини неявки не повідомили, але про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Проте лише 04 грудня 2019 року, тобто через дев`ять років з дня проголошення судового рішення, воно було оскаржено до апеляційного суду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв у відповідності до норми частини другої статті 358 ЦПК України.

Виходячи з вищевказаного, посилання заявника в касаційній скарзі на порушення принципів рівності учасників процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд, не знайшли свого підтвердження.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко