Житомирський апеляційний суд
Справа №280/82/18 Головуючий у 1-й інст. Васеленко Р.О.
Категорія 57 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кучерявого О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О.

у цивільній справі №280/82/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, третя особа ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Прокопчука В.В. від 19.12.2017 року №423-к про звільнення, поновити її на роботі в Коростишівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по день поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 09.04.2001 року вона була призначена на посаду провідного спеціаліста з питань членства, страхових внесків відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків у Коростишівському районі. Відповідно до наказу начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. від 01.08.2017 року №147-к з 01 серпня 2017 року була прийнята в порядку переведення на посаду головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків у Коростишівському районі.

26.10.2017 року позивач отримала попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення. 20.12.2017 року вона отримала повідомлення про те, що посада, яку вона обіймає, скорочується, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У зв`язку з цим, вона підлягає звільненню згідно з п.1 ст.40 КЗпП України 29.12.2017 року.

22.12.2017 року позивач отримала копію наказу №423-к від 19.12.2017 року про звільнення з посади з 29.12.2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Однак вважала, що її звільнення відбулось з порушенням п.3, п.10 ч.2 ст.42,43 КЗпП України, оскільки за весь період роботи вона не допускала порушення трудових обов`язків, крім набутого стажу, періодично підвищувала свою кваліфікацію. Вказані обставини дають підстави оцінювати її рівень кваліфікації і відповідач повинен був врахувати його у визначенні кандидатур на звільнення при скороченні штату працівників. Якщо ж відповідач дійшов висновку про рівність результатів роботи позивача та її колег, необхідно було врахувати вимоги ст.42 КЗпП України, а саме те, що вона має тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, установі, організації та що їй залишилось менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Крім того, відповідачем було прийнято рішення про її звільнення без отримання згоди профспілкового органу.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Прокопчука В.В. від 19.12.2017 року №423-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області з 30 грудня 2017 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по день постановлення рішення в сумі 38 000,16 грн.

Цим же рішенням стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 11 083,38 грн. допущено до негайного виконання.

У поданій апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що про наступне вивільнення позивач була персонально повідомлена не пізніше ніж за два місяці 25.10.2017 року, а звільнена була 29.12.2017 року, тобто у встановлений законом строк. Позивач не заперечує та визнає персональне попередження від 25.10.2017 року за вих.№10-231 таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того вказує, що у відповідача були відсутні вакантні посади та інша робота, яку можна було б запропонувати позивачу. Переважне право на залишенні на роботі не може бути враховано, оскільки таке право виникає у випадку скорочення однакових посад. В даному ж випадку посада, яку обіймала позивач була одна, а відділ, начальником якого вона була,- ліквідовано. Зі слів ОСОБА_1 вона в період з 22 січня 2018 року по 16 квітня 2018 року отримувала допомогу по безробіттю в Коростишівському районному центрі зайнятості в сумі 15 500,00 грн. Проте судом першої інстанції не було перевірено та досліджено виплати допомоги по безробіттю та не зменшено середній заробіток на суму вихідної допомоги при звільненні.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення Коростишівського районного суду від 16 квітня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29 грудня 2017 року на 20 лютого 2018 року.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 січня по 20 лютого 2018 року в розмірі 18 472,30коп., а на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Проте, постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року постанову апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09 квітня 2001 року була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста з питань членства страхових внесків Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків у Коростишівському районі.

3 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 була прийнята в порядку переведення на посаду головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків у Коростишівському районі.

26 жовтня 2017 року позивачка отримала попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

20 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримала повідомлення про те, що посада, яку вона обіймає, скорочується, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У зв`язку з цим вона підлягає звільненню 29 грудня 2017 року згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

22 грудня 2017 року позивач отримала наказ від 19 грудня 2017 року про звільнення з посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статі 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року.

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача у жовтні 2017 року було повідомлено про зміну істотних умов праці та про можливе звільнення на підставі ст.32 КЗпП України, яка передбачає припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП, а фактично її звільнили у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано вимоги ст.49-2 КЗпП України. Суд також вважав, що відповідач не повідомив належним чином позивача про її звільнення за 2 місяці у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, відповідачем не було виконано обов`язку по працевлаштуванню шляхом пропонування всіх інших посад (роботи), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та які позивач могла обіймати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в пункті 1 статті 40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Звільнення працівника з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Крім того, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, працівник на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У разі, якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що із попередженням від 25 жовтня 2017 року за вих.№10-231 позивач ознайомилася 26 жовтня 2017 року (Т-1 а.с.13). Із змісту попередження вбачається, що ОСОБА_1 попереджена про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

У вказаному попередженні йдеться саме про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці (системи оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів), зміну найменування посади. Зміна істотних умов праці, як і наступне скорочення, також передбачає попередження працівника з цього приводу не пізніше ніж за два місяці(ч.4 ст.32 та п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України). Разом з тим, вказане попередження не містить конкретних підстав можливого майбутнього звільнення.

Тобто, попередження позивача від 25.10.2017 р. не є належним персональним повідомленням про наступне звільнення, оскільки регулює питання зміни істотних умов праці, а не скорочення чисельності або штату працівників.

Як зазначено вище, позивач дізналась про майбутнє скорочення лише 22.12.2017 під час ознайомлення з наказом №423-к від 19 грудня 2017 року.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про недотримання роботодавцем вимог ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівника.

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у всіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України проводиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-Ф-А КЗпП України. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку підлягає зміні дата звільнення позивачки, виходячи із встановленого строку ознайомлення про наступне звільнення (з 20 грудня 2017 року на 20 лютого 2018 року).

Скасовуючи постанову апеляційного суду, суд касаційної інстанції зазначив, що зміст постанови суду апеляційної інстанції не свідчить про дослідження судом апеляційної інстанції штатного розпису з моменту отримання позивачем попередження 20 грудня 2017 року, наявність вакантних посад на день звільнення позивача, а саме 20 лютого 2018 року та відмову позивача від всіх вакансій, що існували на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Виконуючи зазначені вказівки вищого суду, апеляційний суд виходить з наступного.

В разі звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає то інша робота, яку працівник може виконувати. Посада жінки, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не є вакантною і прийняття працівника на цю посаду можливе тільки по строковому договору. Власник або уповноважений орган вважається таким, що належно виконав вимоги вищезазначеної норми закону, якщо запропонував працівникові наявну на підприємстві вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду (Постанова ВС України від 01.07.2015 р. у справі № 6-491цс15).

З`ясовуючи обставини, на які звернув увагу суд касаційної інстанції, апеляційний суд за клопотаннями сторін у справі дослідив додаткові докази.

Так, судом встановлено, що крім працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які прийняті на роботу за строковим трудовим договором, на таких же умовах праці були прийняті на роботу працівники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Зазначені обставини підтверджені копіями наказів про прийняття на роботу та інформацією Головного управління ДПС у Житомирській області.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, посаду страхового експерта з охорони праці, на яку був призначений ОСОБА_5 , за кваліфікаційними вимогами позивачка не могла обіймати через відсутність спеціальної освіти та відповідного посвідчення.

Інших доказів про наявність у відповідача вакантних посад, сторонами не надано. За таких обставин відсутні підстави вважати про невиконання роботодавцем обов`язку, передбаченого частиною 2 статті 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування роботодавцем переважного права на залишення позивачки на роботі на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Так, Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з 01.01.2018 р. затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць.

Штатна чисельність працівників Управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області з 01.01.2018 скоротилась з 75 до 49 штатних одиниць, а Коростишівського відділення, в якому працювала позивач, - з 10 до 6 штатних одиниць.

Відділ з обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області на посаді головного спеціаліста, якого працювала позивач, з 01.01.2018 ліквідовано, а посади скорочені.

Отже, переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. У даному випадку мало місце скорочення посади головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму, яка була єдиною в установі.

При цьому слід враховувати, що переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Тому апеляційний суд вважає, що порушення норм ст.42 КЗпП України відповідачем не допущено.

Апеляційним судом також враховано дотримання відповідачем положень статті 39 «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності», ст.42 КЗпП України, відповідно до яких профспілковим комітетом первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери управління виконавчої дирекції ФССУ у Житомирській області розглянуто подання управління виконавчої дирекції ФССУ у Житомирській області від 19.12.2017 р. № 10-1181 про надання погодження на звільнення у зв`язку з масовим скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України та надано згоду на звільнення працівників, серед яких зазначено й ОСОБА_1 головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення (Т-1 а.с.17,18).

Таким чином, враховуючи наведене, апеляційний суд, встановивши порушення з боку відповідача лише в частині недотримання строку попередження позивача про наступне звільнення, скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє нове про часткове задоволення позову, яким змінює дату звільнення ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року на 20 лютого 2018 року. Відповідно, на користь позивача з відповідача стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.01.2018 р. по 20.02.2018 р. в розмірі 20145,30 грн. (35 роб.дн. х 575,58 грн. середньоденної з/п).

В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Оскільки позов задоволено частково (на 11%), відповідно до ст.141 ЦПК України змінюється розподіл судових витрат.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому на відповідача покладається судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, який стягується в дохід держави в розмірі 362,73 грн. У відмовленій частині позову судовий збір відноситься на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника головного спеціаліста з обліку страхувальників відділу обліку страхувальників, страхових виплат та медико-соціальних послуг, профілактики виробничого травматизму Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 29 грудня 2017 року на 20 лютого 2018 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20145,30грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області в дохід держави судовий збір в розмірі 362,73грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складено 04.03.2020 року.