Провадження № 22-ц/4808/297/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А.09 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

20.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні.

В заяві зазначила, що вона та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з травня 1997 року проживали однією сім`єю як чоловік і жінка по АДРЕСА_1 .

В цей період вони вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, разом харчувалися, проводили оплату за користування квартирою та комунальні послуги. Разом з ними також проживала її донька.

Посилаючись на те, що вона через стан свого здоров`я перебувала на утриманні померлого, а також на те, що на даний час вона отримує пенсію за віком, а відповідач відмовив їй у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника, оскільки сумісне проживання чоловіка та жінки без укладення шлюбу не дає права на призначення даного виду пенсії, просила встановити факт її проживання однією сім`єю як дружини з ОСОБА_2 з травня 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_2 ), а також факт її перебування на його утриманні.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Позивачка отримувала пенсію за віком, розмір якої відповідає встановленому законом прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, і представник позивача не надав суду доказів на підтвердження інших регулярних витрат, пов`язаних із станом здоров`я чи іншими потребами, які б фінансувалися за рахунок коштів ОСОБА_2 , а сам по собі факт отримання позивачкою доходу у меншому розмірі, ніж у ОСОБА_2 , на що посилається заявник в обґрунтування заяви, не дають підстав для висновку про її перебування на його утриманні.

Крім того, від встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 та перебування на його утриманні в межах обґрунтування вимог не залежить виникнення у позивачки права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 вже є підтвердженням того, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, адже відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що вона як дружина проживала однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 та перебувала на його утриманні. Також в інтересах сім`ї було придбано телевізор, електрочайник, пральну машину.

Суд неправильно з`ясував наявність чи відсутність обставин справи, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків сторін як учасників правовідносин, що виникли між ними, тому помилковими є висновки суду про те, що позивач не подала доказів на підтвердження інших регулярних витрат, пов`язаних із станом здоров`я чи іншими потребами, які б фінансувалися за рахунок коштів ОСОБА_2 .

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області апеляційну скаргу не визнала.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що підтверджено копією пенсійного посвідчення № від 16.04.2019 року (а.с. 6).

23.05.2019 року позивачка звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську з заявою про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника після смерті ОСОБА_2 , з яким вона проживала однією сім`єю як чоловік і жінка та перебувала на його утриманні (а.с. 22).

Листом Головного управління Пенсійного Фонду в Івано-Франківській області від 04.07.2019 року за № 686/х-15 повідомлено позивачку про те, що право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника мають, зокрема, дружини, які досягли пенсійного віку, мають необхідний страховий стаж, передбачений ст. 26 Закону та перебували на утриманні померлого годувальника. При цьому, шлюб має бути оформлений відповідно до чинного законодавства, а сумісне проживання без укладення шлюбу не дає права на призначення даного виду пенсії (в т.ч. переведення на цей вид пенсії) (а.с. 23-24).

Також із вказаного листа вбачається, що станом на 04.07.2019 року позивачка отримує пенсію за віком та розмір пенсійної виплати з 01.07.2019 року становить 1 564 грн.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивачка та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

ОСОБА_2 звертався із скаргою до головного лікаря обласної лікарні з приводу неналежного надання медичної допомоги його дружині ОСОБА_1 , яка 22.01.2001 року поступила в обласну лікарню з переломом ніг і ушкодженням дванадцятого хребця, що підтверджується копією такої (а.с. 20,21). При цьому, у скарзі зазначена адреса проживання заявника: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2008 від 13.04.2016 року позивачці, адреса проживання якої зазначена: АДРЕСА_1 , та місце роботи: пенсіонер, 24.03.2016 року проведено операцію № 338 ампутацію правої нижньої кінцівки на рівні середньої 1/3 стегна (а.с. 11-12).

10.07.2018 року між БО «Благодійний фонд «Карітас Івано-Франківськ УГКЦ» та позивачкою укладено угоду до договору про надання соціальних послуг № 416 від 15.09.2016 року про те, що з 10.07.2018 року їй продовжується термін тимчасового користування інвалідним візком (а.с. 13).

10.07.2018 року між БО «Благодійний фонд «Карітас Івано-Франківськ УГКЦ» та позивачкою укладено договір про надання соціальних послуг № 168/13, відповідно до якого остання прийняла у тимчасове користування підлокітники (2шт.) терміном 5 місяців і зобов`язувалася їх повернути 30.12.2018 року (а.с. 14-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (а.с. 7).

В цей же день ОСОБА_4 та КП «Міська ритуальна служба» уклали договір-замовлення № 181 на організацію та проведення поховання, предметом якого є організація та проведення поховання померлого, облаштування місця поховання ОСОБА_2 (а.с. 9)

ОСОБА_4 здійснила поховання померлого ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про поховання (а.с. 8).

Згідно ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону № 1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38).

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до п. б) ч. 3 ст. 37 Закону № 1788-XII непрацездатними членами сім`ї вважаються батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ст. 38 Закону № 1788-XII члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть коли утриманець мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 (провадження № 61-9938св19).

Згідно ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Відповідно до ст. 2 вказаного закону прожитковий мінімум застосовується, зокрема, для загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм; встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, а також інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; визначення права на призначення соціальної допомоги; визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров`я, освіти, соціального обслуговування та інших.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для осіб, які втратили працездатність становить з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка отримувала пенсію за віком, яка відповідала встановленому прожитковому мінімуму, а також, що донька позивачки ОСОБА_4 проживала разом з матір`ю, після операції в 2016 році здійснювала догляд за нею та матеріально допомагала їй, що підтверджується поясненнями ОСОБА_4 , наданими суду в статусі свідка.

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, якими підтверджується здійснення позивачкою постійних та необхідних витрат, пов`язаних із станом здоров`я чи іншими потребами, які б здійснювалися за рахунок коштів ОСОБА_2 .

Також позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували місце роботи та відповідний дохід померлого, отже, не доведено в тому числі й факт можливості надання утримання ОСОБА_2 .

Касаційний цивільний суд у своїй постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 705/4197/18 (провадження № 61-3116св19) вказав, що показання свідків та відсутність заперечення з боку заінтересованої особи не можуть бути беззаперечними доказами факту перебування особи на утриманні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що за відсутності інших доказів сам по собі факт отримання позивачкою доходу у меншому розмірі, ніж у ОСОБА_2 , на що посилається заявник в обґрунтування заяви, не дають підстав для висновку про перебування на його утриманні. Такий висновок суду першої інстанції також узгоджується з позицією, викладеною в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 756/16126/16-ц, (провадження № 61-10080св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка та ОСОБА_2 спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не підтверджують обставин перебування особи на утриманні.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо підтвердження свідками факту перебування позивачки на утриманні ОСОБА_2 , оскільки за відсутності інших доказів показання свідків не можуть бути беззаперечними доказами такого факту та свідок ОСОБА_4 в своїх поясненнях вказала на здійснення нею догляду за позивачкою та надання їй матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звернуто увагу судів на те, що відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 8 вказаної постанови Пленуму передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Оскільки ч. 2 ст. 36 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік осіб, які мають право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, зокрема це чоловік та дружина, та позивачкою не доведено наявність визначених ч. 3 ст. 36 Закону № 1058-IV обставин, з якими пов`язано виникнення права на призначення такої пенсії, а саме не доведено факту перебування на утриманні, тому вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 та перебування на його утриманні в межах обґрунтування своїх вимог, не підлягають задоволенню, оскільки від встановлення таких фактів не залежить виникнення у неї права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.