ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2729/20 Справа № 214/3477/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 214/3477/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач за первісним позовом: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідачза первісним позовом: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній часАкціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.05.2012 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків та інших витрат за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом у Анкеті-Заяві № б/н від 17.05.2012 року, що ця Анкета-Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», Договір про надання банківських послуг.

Позивач зазначає, що він виконав зобов`язання в повному обсязі, а відповідач не виконав умови договору, не сплачує кошти за кредитом, процентами, а також пеню та штрафи, відповідно до умов Договору.

У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача, станом на 30.04.2017 року, утворилася заборгованість, яка становить 50588,90 грн., та складається із 6277,55 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 38636,16 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2790 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 штраф (фіксована частина), 2385,19 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на вище викладене, позивачпросив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 50588,90 грн. та судовий збір в розмірі 1600 грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній часАТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними, в обґрунтування якого зазначено, що 17.05.2012 року між ним та Банком було укладено кредитний договір, обов`язки за яким він сумлінно виконував. Однак, 29.10.2014 року невідомою особою було здійснено перевипуск СІМ-карти до його мобільного телефону, після чого з його кредитної картки, випущеної Банком, зникли кредитні кошти в загальному розмірі 6277 грн. 59 коп., позаяк були проведені транзакції по списанню коштів на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп. Оскільки таких транзакції ОСОБА_1 не замовляв та не вчиняв ніяких дій для цього, він одразу звернувся до ПрАТ «Київстар» для встановлення осіб, які заблокували його СІМ-карту та відновив її. Разом з тим, цього ж дня він повідомив Банк по телефону 3700 про вказаний факт та звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності невідомої особи, яка заволоділа грошовими коштами з його картки, на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004013 за ч. 1 ст. 185 КК України. Однак, Банк вважає, що він все одно зобов`язаний сплачувати кредит, який утворився внаслідок шахрайських дій невстановленої особи, та проценти за ним.

ОСОБА_1 вважає, що зазначені дії Банку порушують його права, як споживача фінансових послуг, тому просив суд визнати транзакції щодо списання 29.10.2014 року експрес-платежу по телефону 3700 з кредитної картки Банку № НОМЕР_1 , виданої на його ім`я, на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп. не чинними, скасувати проценти та пеню (штрафні санкції), нараховані Банком, за опротестованими ним транзакціями щодо списання експрес-платежу по телефону 3700 на вказані вище суми, а також зобов`язати Банк відновити на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на його ім`я, кошти до того стану, у якому він був перед виконанням транзакції щодо списання експрес-платежу по телефону 3700 коштів на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп. з кредитної картки Банку № НОМЕР_1 , виданої на його ім`я.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2019 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній часАТ КБ «ПриватБанк»,до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній часАТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними задоволено.

Визнано транзакції щодо списання 29.10.2014 року експрес-платежу по телефону 3700 з кредитної картки Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп. не чинними.

Скасовано проценти та пеню (штрафні санкції), нараховані Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», за опротестованими ОСОБА_1 транзакціями щодо списання експрес-платежу по телефону 3700 на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» відновити на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , кошти до того стану, у якому він був перед виконанням транзакції щодо списання експрес-платежу по телефону 3700 коштів на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп. з кредитної картки Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у загальному розмірі 2114 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог Банку, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, що висновки суду першої інстанції про вину Банку в незаконному переказі коштів з платіжної картки позивача, є помилковими.

Операції здійснювалися лише шляхом телефонного дзвінка оператору за телефоном «+3700» та для списання коштів було повідомлено пароль, який міг бути відомий лише ОСОБА_1 .

Суд не врахував, що позивач порушив правила надання банківських послуг і недобросовісно скористався карткою, внаслідок чого відбулося несанкціоноване списання коштів. ОСОБА_2 було допущено порушення, які скомпрометували його картку, а сааме, невідома особа, знаючи номер його картки, відновила телефонний номер, так як СІМ-карта заблокувалася, і здійснила шахрайський переказ грошей. За розголошення особистих даних щодо користування банківським рахунком має нести відповідальність позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 17.05.2012 року відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 8000 грн. на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно довідки Банку, ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 (том 1 а.с.98).

29.10.2014 року з картки № НОМЕР_1 було здійснено списання експрес-платежу а саме: коштів на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп., що в загальному розмірі становить 6277 грн. 59 коп. (том 1 а.с.176-177).

Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 30.04.2017 року, становить 50588,90 грн., та яка складається із 6277,55 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 38636,16 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2790 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 штраф (фіксована частина), 2385,19 грн. штраф (процентна складова).

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 29.10.2014 року транзакцій щодо списання експрес-платежу по телефону 3700 коштів на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп., що в загальному розмірі становить 6277 грн. 59 коп., він не замовляв та не вчиняв ніяких дій для цього, у зв`язку з чим він звернувся до ПрАТ «Київстар» для встановлення осіб, які заблокували його СІМ-карту та відновив її, того ж дня повідомив Банк по телефону 3700 про вказаний факт та звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності невідомої особи, яка заволоділа грошовими коштами з його картки, на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004013 за ч. 1 ст. 185 КК України та розпочато досудове розслідування (том 1 а.с.166, 171-173).

Відповідно до листа слідчого СВ Саксаганського ВП КВП ГУ Національної поліції у Дніпропетровській області Почуєвої Г.Ю. в ході досудового розслідування було встановлено, що 29.10.2014 року невідома особа зняла з банківської картки № НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі 6278 грн. (том 1 а.с.74, 196).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними, суд першої інстанції виходив з того, що списання грошових коштів в розмірі 6277,55 грн., яке мало місце 29.10.2014 року з картки ОСОБА_1 , відбулось не за його волевиявленням, а до 29.10.2014 року ОСОБА_1 не мав заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим він не повинен нести за такі операції відповідальність у вигляді повернення кредиту, процентів за користування ним, сплати комісії та штрафів.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк» із Анкетою-заявою, відповідно до якої ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Отже, матеріалами справи встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, якими останній, відповідно до наявних в матеріалах справи виписок з особового рахунку, які є регістрами аналітичного обліку та вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, користувався, здійснював погашення заборгованості, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з відповідача не підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, оскільки відповідач своїми діями сприяв незаконному використанню кредитної картки, що є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, щодо висновок суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором у зв`язку із злочинними діями сторонніх осіб є помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у Постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Відповідно до п. 1, 2, 5, 6 розділу VI вказаного Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором.

До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

В даній категорії справ, судом встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені.

При цьому слід зауважити, що для зняття грошових коштів з кредитної картки, або ж для розрахунку картою, необхідно мати кредитну картку та знати ПІН-код доступу до рахунку кредитної картки; POS-термінал торгівельної точки повинен бути підключеним до спеціального сервісу для надання даного виду послуги; при зверненні покупця касир торгівельної точки проводить через POS-термінал надану клієнтом кредитну картку, вказує суму покупки, кількість платежів, після чого клієнт вводить ПІН-код доступу до рахунку кредитної картки; при позитивному розгляді заявки на оформлення даного (вибраного) продукту POS-термінал видає чек.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 29.10.2014 року з картки № НОМЕР_1 було здійснено списання експрес-платежу на суми 2406 грн. 10 коп., 2928 грн. 71 коп. та 942 грн. 78 коп., що в загальному розмірі становить 6277 грн. 59 коп. (том 1 а.с.176-177).

29.10.2014 року ОСОБА_1 повідомив Банк по телефону 3700 про вказаний факт та звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності невідомої особи, яка заволоділа грошовими коштами з його картки, на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004013 за ч. 1 ст. 185 КК України та розпочато досудове розслідування (том 1 а.с.166, 171-173).

Відповідно до листа слідчого СВ Саксаганського ВП КВП ГУ Національної поліції у Дніпропетровській області Почуєвої Г.Ю. в ході досудового розслідування було встановлено, що 29.10.2014 року невідома особа зняла з банківської картки № НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі 6278 грн. (том 1 а.с.74, 196).

Як встановлено поясненнями ОСОБА_1 , наданими ним 05.11.2014 року в рамках кримінального провадження в якості потерпілого, останній 28.10.2014 року приблизно в 19.00 годин отримав СМС повідомлення з кодом доступу до скриньки «ПриватБанк», зателефонувавши в Банк йому надали відповідь, що розсилка була здійснена помилково. 29.10.2014 року ОСОБА_1 зателефонувала невідома особа, представилась працівником «ПриватБанку», повідомила про те, що на його кредитній картці збільшено кредитний ліміт на 2300 грн. при цьому ОСОБА_1 повідомив всю інформацію стосовно кредитних коштів, дівочого прізвища матері, яке є кодовим словом, останні чотири цифри картки та останні три номери телефону, на які він телефонував (том 1 а.с.173-175), що на думку колегії суддів, вказує на те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 своїми діями сприяв втраті та розповсюдженню інформації яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що є підставою для притягнення відповідача ОСОБА_1 до цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи вище зазначені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не виконав вимоги Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» щодо зберігання спеціального платіжного засобу (картки), контролювання руху коштів та повідомлення банку про платіжну операцію, тому приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що списання грошових коштів в розмірі 6277,55 грн., яке мало місце 29.10.2014 року з картки ОСОБА_1 , відбулось не за його волевиявленням.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними та наявні правові підстави для відповідальності ОСОБА_1 за неналежне виконання умов кредитного договору та стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором, яка, становить 6277,55 грн. та розмір якої підтверджений належними та допустимими доказами по справі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині, заслуговують на увагу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, пенею, комісією та штрафів, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, штрафів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У Анкеті-Заяві позичальника від 17.05.2012 року процентна ставка не зазначена, розмір пені та штрафів не визначений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема: 38636,16 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2790 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 штраф (фіксована частина), 2385,19 грн. штраф (процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, 12 місяців з моменту підписання, пунктом 1.1.7.31 згаданих Умов, позовну давність щодо вимог банку встановлено 50 років.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин, 17.05.2012 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 13.06.2017 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг в ПриватБанку , відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, ені та штрафів, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» та «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.05.2012 року, шляхом підписання Анкети-Заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил банківських послуг в ПриватБанку , оскільки Умови та Правил банківських послуг в ПриватБанку це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні договору з відповідачем по справі ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», не дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих Умов та Правил банківських послуг в ПриватБанку, які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 38636,16 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2790 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 штраф (фіксована частина), 2385,19 грн. штраф (процентна складова).

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджено факт виникнення та неналежного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань, що виникли на підставі підписаної ОСОБА_1 Анкети - Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 17 травня 2012 року станом на 30 квітня 2017 року в розмірі 6277,55 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту. В іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно від задоволених позовних вимог, по сплаті судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 160 грн. (том 1 а.с.1) та за подання апеляційної скарги у розмірі 240,98 грн. (том 2 а.с.8).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2019 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом б/н від 17 травня 2012 року, яка станом на 30 квітня 2017 року становить 6277 (шість тисяч двісті сімдесят сім) грн. 55 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»судовий збір в розмірі 160 (сто шістдесят) грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»судовий збір в розмірі 240 (двісті сорок) грн. 98 копійок за подання апеляційної скарги.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання транзакцій не чинними, визнання дій банку щодо нарахування заборгованості неправомірними відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: