Єдиний унікальний номер 234/8237/19
Номер провадження 22-ц/804/447/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №234/8237/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Військова прокуратура об`єднаних сил, про визнання права власності на транспортний засіб за апеляційною скаргою Військової прокуратури об`єднаних сил на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року (суддя Бакуменко А.В.),

в с т а н о в и в :

13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Військова прокуратура об`єднаних сил, про визнання права власності на транспортний засіб, посилаючись на те, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 24 жовтня 1998 року. 19 червня 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль «Toyota Prado» державний номер НОМЕР_1 . Даний транспортний засіб є її особистою власністю, оскільки вона його придбавала за свої особисті кошти, оскільки 19 грудня 012 року та 21 травня 2013 року продала належні їй на праві власності квартири відповідно за 150000 грн. та 141750 грн., а отже в розумінні ст. 57 Сімейного кодексу України є її особистою, приватною власністю. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 квітня 2015 року було накладено арешт на вказаний автомобіль. 12 червня 2019 року ОСОБА_1 змінила свої позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на автомобіль «Toyota Prado» державний номер НОМЕР_1 ; зняти шляхом скасування арешт з вказаного автомобіля, накладений ухвалою суду від 10 квітня 2015 року.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Військова прокуратура об`єднаних сил, про визнання права власності на транспортний засіб задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Toyota Prado», сірого кольору, 2007 року випуску, тип ТЗ універсал, номер шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований ВРЕО м. Макіївка при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 19 червня 2013 року. В іншій частині позову відмовлено.

З вказаним рішенням не погодились третя особа Військова прокуратура об`єднаних сил та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду суперечать нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме положень статей 60-62 СК України. Крім того, не вивчивши обвинувальний вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року у кримінальному провадженні №234/13321/15-к, яким транспортний засіб «Toyota Prado» державний номер НОМЕР_1 конфіскований в дохід держави, помилково дійшов висновку та ухвалив рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_1 на автомобіль.

Позивачкою ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки судом прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Представник третьої особи Військової прокуратури об`єднаних сил в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Представник третьої особи Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно договору дарування № 2-207 від 24 березня 2012 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 50,3 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року № 3677 ОСОБА_1 продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 (а.с.12-16).

21 травня 2013 року згідно до договору № 3-967 ОСОБА_1 та її неповнолітніми дітьми продано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.17-20).

З декларації ОСОБА_2 про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік вбачається, що дохід від відчуження рухомого та нерухомо майна членів сім`ї декларанта складає 141750 грн.(а.с.27), придбано транспортний засіб «Toyota Prado», 2007 року випуску, вартістю 150000 грн. (а.с.31).

Задовольняючи часткового позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб автомобіль «Toyota Prado» було придбано за 150000 грн., про що зазначено в декларації за 2013 рік. Належність грошової суми в розмірі 150000 грн. саме ОСОБА_1 доведена матеріалами справи, а саме витягами з реєстру прав на нерухоме майно, декларацією ОСОБА_2 та попереднім договором купівлі-продажу. Отже судом з вірогідністю встановлено, що грошові кошти в розмірі 150000 грн. є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки були отримані нею внаслідок продажу майна отриманого в дарунок та майна, що було її особистою власністю до реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У справі, що переглядається, встановлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 10 квітня 2015 року клопотання слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів об`єднаними силами антитерористичної операції Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України про арешт майна задоволено. Накладено арешт на транспортний засіб марки «Toyota Land Cruiser Prado» із реєстраційним номером НОМЕР_1 , що перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_2 , з метою забезпечення можливої конфіскації майна (а.с.201-202).

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено йому покарання в виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані із державною службою строком на 3 (три) роки, з конфіскацією всього належного обвинуваченому ОСОБА_2 майна на праві власності.

Арешт на майно, накладений ухвалами Краматорського міського суду Донецької області від 08 квітня 2015 року, 09 квітня 2015 року, 10 квітня 2015 року та 13 липня 2015 року скасовано.

Автомобіль «Toyota Prado», державний номерний знак НОМЕР_1 , (номер кузову НОМЕР_2 , сірого кольору), належний на праві власності ОСОБА_2 , конфісковано в дохід держави.

Зазначений вирок не набрав законної сили, оскільки оскаржений, справа знаходиться в провадженні Полтавського апеляційного суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що позови про зняття арешту з майна можуть бути пред`явлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Згідно із частиною першою статті 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Згідно із частиною дванадцятою статті 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню вирішується у порядку цивільного судочинства.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що конфісковане майно є її особистою приватною власністю в розумінні статті 57 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, пунктом 1 частини першої статті 346 ЦК України встановлено, що право власності припиняється у разі конфіскації.

В силу вимог статті 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюється законом.

Отже, визнаючи за позивачкою право власності на спірне майно, суд першої інстанції не врахував, що за змістом статті 354 ЦК України конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, а тому таке майно не може бути ні предметом поділу в натурі як спільна сумісна власність подружжя, ні предметом визнання права власності як майно набуте позивачкою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Задовольняючи позов про визнання права власності, суд першої інстанції не виконав вимог статті 12 ЦПК України щодо обов`язку сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам прокурора щодо неправильного застосування судом норм закону, які регулюють застосування конфіскації майна, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

При цьому слід зазначити, що позивачка не позбавлена права звернутись до суду з позовом до особи, яку визнано в установленому законом порядку винною в кримінальному правопорушенні, про стягнення збитків.

Таким чином, суд першої інстанцій, порушивши норми процесуального права і неправильно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах справи докази дають підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової прокуратури об`єднаних сил задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Військова прокуратура об`єднаних сил, про визнання права власності на транспортний засіб відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна