Справа № 466/9526/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Якимець Ю.М.

за участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в:

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просив визнати неправомірними дії ОСОБА_1 щодо примусової незаконної зміни місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2006 року народження, яке було здійснене 14.10.2016 року; зобов`язати ОСОБА_1 відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.09.2002 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, в якому народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Позивач покликається на те, що вказаним рішенням також було визначено місце проживання сина разом із ним.

Проте, ОСОБА_1 в жовтні 2016 року самочинно змінила місце проживання дитини і не повідомила де вона знаходиться. Після його неодноразових звернень до правоохоронних органів та до адміністрації школи «Берегиня», 16.11.2016 року відповідач повернула сина на заняття в школу, після чого його забрав позивач.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними. Також покликається на те, що внаслідок таких дій відповідача йому завдано моральної шкоди у сумі 3000 грн. У зв`язку із чим змушений звернутися до суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що факту, який описує позивач про викрадення дитини не було. Зазначає, що в них із позивачем існували усні домовленості про те, що в кого більше часу, той і забирає сина з уроків школи «Берегиня». Перебуваючи у неї дитина захворіла, а після одужання позивач не прийшов забрати сина в школу, а тому він залишився проживати разом із матір`ю. На першу вимогу вона повернула дитину батькові. Також пояснює, що немає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з неї моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги. Покликається на те, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачем була усна домовленість про місце проживання дитини, зокрема дійшли згоди про те, що дитина почергово проживатиме з матір`ю та батьком. З червня 2015 року по листопад 2016 року сторони дійшли згоди про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживатиме з понеділка по четвер з матір`ю, а з четверга по понеділок з батьком. Стверджує, що в жовтні 2016 року відповідач забрала сина та не повернула. Коли він прийшов за дитиною до школи, дізнався, що матір не привела сина на заняття. На смс та дзвінки не відповідала. Після чого звернувся до поліції, де йому було повідомлено, що дитина в безпеці. Приблизно через тиждень, відповідач вийшла на зв`язок та повідомила, що вони із сином відпочивають. Приблизно місяць йому не надавали можливості спілкуватися із дитиною. В подальшому він самостійно забрав дитину із школи, відтоді син проживає разом із ним. Вважає, що дії відповідача були неправомірними. Також зазначає, що такими неправомірними діями йому було заподіяно моральної шкоди.

В подальшому ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Вчергово до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку із коронавірусною інфекцією. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Між тим, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд розцінює неявку позивача ОСОБА_3 у судове засідання як зловживання процесуальними правами та вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що між нею і позивачем дійсно існувала усна домовленість про місце проживання дитини. Пояснила, що влітку 2016 року позивач порушував усні домовленості, з приводу чого вона зверталася в опікунську раду. Їй було повідомлено, що оскільки батько та матір мають рівні права на дитину, будь-хто з батьків може її забирати. В жовтні 2016 року вона вирішила взяти сина на канікули на відпочинок. Оскільки син почав себе погано почувати через алергію, вона боялася відділяти дитину, вважала за необхідне спершу її вилікувати. Викликала лікаря, проте доказів немає, оскільки це був знайомий лікар. 14.11.2016 року вона завела сина до школи, а позивач не забрав. Прийшов за сином лише 16.11.2016 року. Крім того зазначила, що з того часу сина не бачила.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що в сторін по справі був усний «плаваючи» графік з приводу місця проживання дитини. Даний графік неодноразово порушувався позивачем та такий змінювався в залежності від обставин. Тому, вважає, що ОСОБА_1 ніяких протиправних дій не вчиняла.

Представник третьої особи відділу «Служба у справах дітей» Личаківського району в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання, з якого вбачається, що відділ «Служба у справах дітей» заперечує проти задоволення позовних вимог та просить проводити судові засідання у відсутності представника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України декларовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вказаним рішенням таж було визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_3 .

Таке твердження ОСОБА_3 не відповідає дійсності, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року вирішено питання лише про розірвання шлюбу. В тексті рішення зазначено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за згодою сторін проживатиме з батьком. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

В ході судового розгляду встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , досягнуто усної домовленості про місце проживання дитини, яка ґрунтувалася на почерговому проживанні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком та матір`ю.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Так, ОСОБА_3 покликається на те, що ОСОБА_1 без його згоди змінила місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на його думку тим самим викрала дитину 14.10.2016 року.

Судом встановлено, що станом на 2016 рік рішення суду про встановлення місця проживання дитини не було. Також не було встановлено графіку побачень з дитиною того з батьків, хто проживає окремо. Жодних висновків щодо місця проживання та графіків побачень органом опіки та піклування не надавалося.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В судовому засіданні сторони ствердили та не оспорювали той факт, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за їх усною домовленістю проживав почергово то з батьком ОСОБА_3 , то з матір`ю ОСОБА_1 .

В жовтні 2016 року мати дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 забрала дитину та не повернула батькові в узгоджений час. Зі слів матері, син захворів та потребував лікування, тому вона не допустила його до навчання та не повернула батькові.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 також пояснила, що в період жовтня-листопада 2016 року її внук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував разом із матір`ю - ОСОБА_1 . В цей період дитина захворіла, а тому ОСОБА_1 залишила хлопчика разом із собою до його видужання. Після одужання завезла дитину до школи, звідки її мав забрати батько, проте ще 3-4 дні останній сина не забирав.

ОСОБА_3 покликається на те, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не повернула йому вчасно сина, він звернувся із заявою до правоохоронних органів з приводу її неправомірних дій.

Так, листом від 28.10.2016 року №12452/39-16 ОСОБА_3 повідомлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться в цілому і неушкодженому стані, жодних ознак, які б свідчили про загрозу його життю і здоров`ю не виявлено.

Частиною 2 ст.150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

В подальшому, в ході судового розгляду встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.07.2019 року рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року скасовано та прийнято нове, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_3 .

Розпорядженням голови Личаківської районної адміністрації №616 від 16.12.2016 року «Про встановлення днів побачень ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 » матері ОСОБА_1 було встановлено графік побачень із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, те, що станом на жовтень 2016 року рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ухвалено не було, а також не було встановлено графіку побачень дитини із матір`ю чи батьком, між сторонами існували усні домовленості про місце проживання дитини, суд приходить до висновку, що жодних неправомірних дій ОСОБА_1 по відношенню до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також по відношенню до визначення його місця проживання вчинено не було, твердження про вчинення ОСОБА_1 яких-небудь протиправних дій безпідставне. Суд вважає, що мати насамперед піклувалася про здоров`я неповнолітнього сина, який на той час, за твердженням сторін, хворів.

Шодо вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь моральної шкоди у розмірі 3000 грн суд приходить до висновку, що така також не підлягає до задоволення.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У зв`язку із тим, що не доведено неправомірних дій ОСОБА_1 по відношенню до визначення місця проживання дитини, вимога ОСОБА_3 про відшкодування 3000 грн моральної шкоди є безпідставною.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 3,4 12, 13, 76, 82, 89, 137, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 17.09.2020 року.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, місцезнаходження: 79006, м.Львів, вул.К.Левицького, 67.

Суддя О. І. Баєва