Справа № 136/947/18
Провадження № 22-ц/801/837/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т. в м. Липовець Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 30 січня 2020 року

у цивільній справі № 136/947/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4732 га (кадастровий номер :03:000:0190), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Зазначає, що у травні 2017 року йому стало відомо про існування договору оренди вищевказаної земельної ділянки від 03 березня 2014 року укладеного між ним та ТОВ «Прилуцьке», строк дії якого у договорі визначено 5 років. Ураховуючи те, що позивач вказаний договір не підписував, повноважень на його підписання нікому не давав, тобто було відсутнє його волевиявлення на укладення такого правочину та настання юридичних наслідків за ним, що не відповідає його внутрішній волі, як орендодавця, тому вважає такий правочин недійсним, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» (а. с. 138-139).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 03 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про передачу в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4732 га (кадастровий номер :03:000:0190), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 03 березня 2014 року від імені ОСОБА_1 з ТОВ «Прилуцьке» було відсутнє волевиявлення позивача, що відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «СХК «Вінницька промислова група», в інтересах якого діє адвокат Бурятинський В. О., подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки вважає, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права,

Основні доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом на підтвердження неналежності факту підписання договору оренди землі, оскільки почеркознавча експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз проводиться державними спеціалізованими установами, тоді як експертиза у цій справі проведена приватним підприємством ТОВ «Експертно-юридична фірма «Соломон», засновником якої є фізична особа, що суперечить положенням статті 7 Закону України «Про судову експертизу». А тому на думку відповідача відсутність волевиявлення на підписання спірного договору не доведено позивачем належними та допустимим и доказами.

Крім того, суд, вважаючи, що є підстави для задоволення позову, не надав належну оцінку заяві відповідача про застосування строків позовної давності. Посилання позивача на те, що він довідався про існування оспорюваного договору лише в травні 2017 року, не підтверджено жодними доказами, а також не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що є обов`язком позивача відповідно до засад змагальності в цивільному судочинстві та практики Верховного Суду та Верховного Суду України. Проте суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування строків позовної давності, з чим відповідач не погоджується.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2020 року апеляційне провадження у цій справі було зупинене до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Селянсько - фермерського господарства «Терра» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними.

16 червня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову, яку було зареєстровано та оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 серпня 2020 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року поновлено провадження у даній справі.

В судовому засіданні представник ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» адвокат Бурятинський В. О. підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» адвоката Бурятинського В. О., перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4732 га (кадастровий номер :03:000:0190), яка розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом серії ВН № 027700 про право власності на земельну ділянку від 17.01.2006 (а. с. 15).

03.03.2014 між ОСОБА_1 (далі орендодавець) та ТОВ «Прилуцьке» (далі орендар) було укладено Договір оренди землі, предметом якого є вищевказана земельна ділянка (а. с. 8-13).

На підставі зазначеного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Прилуцьке» було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0190 строком на 5 років (а. с. 14).

Позивач стверджує, що про існування вказаного правочину дізнався після того як отримав від ТОВ «Прилуцьке» матеріали реєстраційної справи, в травні 2017 року, тобто було відсутнє його волевиявлення на укладення такого правочину.

За клопотанням представника позивача у справі було призначено експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в Договорі оренди землі від 03.03.2014, що укладений з ТОВ «Прилуцьке», тією особою від імені якої він зазначений чи іншою особою?

За результатами проведеної судово почеркознавчої експертизи було складено висновок 14.05.2019 експертом ОСОБА_3 , відповідно до якого констатовано, що підпис від імені ОСОБА_1 в Договорі оренди землі від 03.03.2014, що укладений з ТОВ «Прилуцьке» виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 115-118).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав доведеним ту обставину, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 03 березня 2014 року від імені ОСОБА_1 з ТОВ «Прилуцьке» було відсутнє волевиявлення позивача, що відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо.

Між сторонами виник спір з приводу визнання договору оренди землі недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16.06.2020 відступила від висновку, висловленому у Постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15 та констатувала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним

У відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як визначено частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Однак, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до загальних вимог письмової форми правочину, останній вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (Стаття 207 ЦК України).

А відтак наявність підпису є невід`ємною складовою та реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину і водночас забезпечувати їхню ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Частини перша, друга статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначають істотні умови договору оренди землі. Якщо у договорі оренди землі відсутня одна з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушені вимоги статей 46, 11, 17, 19 цього Закону, то це є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У справі, що розглядається позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір він не підписував та не погоджував його умови, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою.

Суд першої інстанції повно та на підставі всебічно досліджених доказів встановив обставини справи, за якими спірний договір ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

У Постанові Великої Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц від 16.06.2020 року констатовано, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним.

Враховуючи підстави позову наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

Отже, апеляційний суд звертає увагу, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Тому колегія суддів дійшла до висновку, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Такий висновок апеляційного суду зроблено з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідач поніс судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057,21 грн (а. с. 161).

Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені відповідачем, підлягають стягненню з позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група», місцезнаходження: м. Немирів, вул. Соборна, 226-А, Вінницької області, , судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 057 грн 21 коп.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник