Провадження № 2/760/5006/20
В справі № 760/6658/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

позивача- ОСОБА_1

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить поділити спільно нажите з відповідачем у шлюбі майно.

Посилається в позові на те, що 12 листопада 2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Семенівської сільської ради Баришевського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 12 листопада 2005 року.

На даний час у провадженні суду знаходиться справа за її позовом про розірвання шлюбу.

За час перебування в шлюбі ними було придбане майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:

- стіл-трансформер та диван (куточок «Престиж») вартістю 6 700,00 гр.;

- бойлер вартістю 3 500,00 гр.;

- пральну машину Samsung вартістю 11 000,00 гр.;

- морозильну камеру вартістю 12 000,00 гр.;

- перфоратор Bosch вартістю 5 000,00 гр.;

- циркулярну пилу вартістю 6 000,00 гр.;

- стіл інвентарний (2 шт.) загальною вартістю 2 000,00 гр.;

- міксер (будівельний) вартістю 3 000,00 гр.;

- паяльник для труб вартістю 1 000,00 гр.;

- стабілізатор Gemix SW3200 вартістю 2 000,00 гр.

Вартість вказаного майна складає 52 200,00 гр., яке було придбано у шлюбі з відповідачем для сім`ї за спільні кошти.

Вважає, що зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Всупереч цьому відповідач привласнив перелічене майно, яке було вивезено із будинку.

Крім того, у період шлюбу у 2019 році відповідачем за спільні кошти родини було придбано кімнату № АДРЕСА_1 вартістю 300 000,00 гр., яка оформлена на його ім`я.

Таким чином, вважає, що оскільки усе вищевказане майно купувалося за сумісні грошові кошти, належить їм на праві спільної сумісної власності, як подружжя.

Домовленості щодо поділу спільного майна ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався.

Виходячи з цього, в порядку поділу майна подружжя просить визнати за нею право власності на Ѕ частину кімнати АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості Ѕ частини решти приведеного в позові майна в сумі 26 100,00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Подав до суду відзив, в якому зазначив, що все набуте в шлюбі майно, яке являється спільною сумісною власністю подружжя знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у володінні та користуванні позивачки, де вона і проживає.

Крім того, позивачка при зверненні до суду лише привела на свій розсуд перелік майна, однак вартість приведена на власний розсуд.

При цьому кількість, вартість та місцезнаходження придбаного в шлюбі майна не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, не долучено жодної квитанції, товарного чеку чи будь-якого іншого документу, який би підтверджував взагалі придбання майна під час шлюбу та дійсну його вартість.

Крім того, не надано жодних доказів вивезення майна відповідачем.

Вважає, що долучені до позову фотографії лише можуть підтвердити, що на них не зображено будь-якого рухомого майна з переліку, вказаного в позовній заяві, відсутність майна та вивезення його жодним чином ці фото не підтверджують.

Відповідач не має жодного відношення до зазначеної в позові кімнати, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою №203346066 від 06 березня 2020 року, долученою до позовної заяви, власником вищевказаної кімнати № АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , невідома та незнайома йому.

Відповідно до довідки №210632415 від 29 травня 2020 року відповідач є власником кімнати, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на вищевказану кімнату виникло у нього на підставі Договору дарування №1516 від 17 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є.

Вважає, що вказана кімната не підлягає поділу, оскільки являється особистою приватною власністю відповідача, і вимога щодо поділу кімнати № АДРЕСА_5 відсутня.

30 червня 2020 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що вказане у позовній заяві майно було вивезено відповідачем без погодження з нею з квартири АДРЕСА_6 , де воно знаходилося.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

19 серпня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, в яких останній посилається на те, що відповідач фактично не міг вчиняти дії щодо самовільного вивезення будь-яких речей, зазначених в позовній заяві, адже йому було проведено операцію, після якої той не міг навіть фактично здійснювати фізичні навантаження щодо таємного, самоправного вивезення вказаного позивачем рухомого майна.

Крім того, зазначив, що перфоратор, циркулярна пила, столи інвентарні, міксер будівельний, паяльний пристрій та стабілізатор напруги, на які позивач заявляє вимоги щодо поділу, є особистою приватною власністю відповідача та є його речами індивідуального користування.

Дані речі він придбав та використовував індивідуально для виконання робіт будівельного характеру, які він, як чоловік, виконував, тому позивач не має до них ніякого відношення.

Відповідач залишив позивачу майно на загальну суму 124 800, 00 гр., з приводу якого він не заявляє вимог, тому що розуміє, що з позивачем залишилась проживати спільна дитина.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 листопада 2005 року.

/ а.с. 13 /

Згідно інформаційної довідки №203346066 від 06 березня 2020 року вбачається, що кімната АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , тобто не є об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя.

З довідки №210632415 від 29 травня 2020 року, наданої до суду представником відповідача, відповідач на підставі Договору дарування від 17 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є.,є власником кімнати № АДРЕСА_5 по АДРЕСА_1 .

Питання про її розподіл позивачка не ставить.

/ а.с. 21 - 22; 44 - 47 /

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ч.1 ст.68 кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Звертаючись до суду позивачка зазначає, що вказане в позові майно, про розподіл якого вона ставить питання,знаходилося в квартирі її матері за адресою: АДРЕСА_7 , та вивезено відповідачем без погодження з нею.

У підтвердження його існування надає фотографії з зображенням приміщення, наповненого меблями та побутовою технікою.

В той же час, яким чином дане приміщення та його наповнення має відношення до спору сторін, та який висновок можна зробти з даних фото, невідомо.

Позивачка зазначає, що цим приміщенням є квартира її матері, де вони з сім`єю часто відпочивали, проводил багато часу і саме для цієї мети купувалося майно та зберігалося там же.

Заперечуючи вказані обставини, представник відповідача посилався на те, що все придбане сторонами в шлюбі майно знаходиться в квартирі за місцем проживання позивачки і претензій на нього відповідач не має, оскільки з позивачкою залишилася проживати їх з позивачкою спільна донька.

Звертаючись до суду, будь-яких доказів придбання приведеного в позові майна та його вартість, а також його вивезення відповідачем позивачка суду не надала.

Крім того, коли саме перелічене майно було вивезено відповідачем з місця його знаходження також не назначає.

Представник відповідача зазначив і це підтверджується Виписним епікризом №4049 Київського міського центру хірургії гриж живота, 31 січня 2019 року відповідачу була виконана операція.

З 31 жовтня 2019 року до 07 листопада 2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні, рекомендовано зменшення фізичного навантаження на 6 міс.

Представник відповідача в судовому засіданні, хоч і посилаючись на те, що частина з приведеного позивачкою майна є його особистим майном та використовувалася для його діяльності, зазначає, що вказане майно знаходиться в квартирі за місцем проживання позивачки, як і інше майно, придбане ними в шлюбі, додатково на суму 124 800, 00 гр.

Він не претендує на дане майно, відмовляється від його розподілу з урахуванням інтересів спільної з позивачкою доньки.

Будь-яких доказів, які б спростовували приведені представником відповідача обставини, позивачка суду не надала.

Відповідно до ч.ч.1,3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що надані позивачкою фотографії та знеособлена накладна від 30 жовтня 2016 року не можуть слугувати доказами пред`явленого нею позову.

Крім того, суд враховує, що позиція відповідача з приводу позову була висловлена в його відзиві на позов від 12 червня 2020 року, з яким позивачка була ознайомлена та подавала відповідь на відзив, тобто була їй відомою.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду та в процесі розгляду справи позивачка була забезпечена правовою допомогою та мала отримати весь комплекс юридичних послуг, у тому числі щодо порядку надання доказів та їх обсягу в обґрунтування пред`явленого позову, так і порядку спростування обставин, на які посилався відповідач у запереченнях проти позову.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Обов`язок доказування покладається на сторін.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи дане правове обґрунтування та приведене вище, відсутності доказів заявлених позовних вимог та недоведення приведених у позові вимог, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63, 68-69, 70, 71 СК України, ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 229, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2020 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва