Справа № 346/2210/20
Провадження № 2/346/1217/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю секретаря Бойко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 26.09.2009 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, в якому у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.11.2019 року вказаний шлюб розірвано.

За час спільного проживання сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи на цю квартиру оформлені на ім`я відповідача.

Вказана квартира придбана сторонами за спільні кошти. Так, з метою придбання квартири позивач виїжджала на роботу за кордон і вкладала зароблені кошти в придбання цього житла.

Тому позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частку спірного нерухомого майна.

В судове засідання 04.09.2020 року позивач не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а розгляд справи проводити в її відсутності (а.с.32).

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Ломничук Ю.Ю. подав заяву, в якій вказав про визнання позовних вимог (а.с. 33).

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу 04.09.2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що сторони з 26.09.2009 року перебували у шлюбі, в якому у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.11.2019 року шлюб між сторонами розірвано, а їхню малолітню дитину залишено проживати з ОСОБА_1 , а також останній залишено зазначене прізвище. Вказане рішення набрало законної сили 30.12.2019 року (а.с. 8).

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстрація права власності на спірну квартиру проведена 18.05.2017 року на ім`я відповідача (а.с. 11).

Згідно з даними технічного паспорту на квартиру її загальна площа складає 70,5 кв. м, житлова - 39,8 кв.м. (а.с. 9, 10).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Сторони визнають, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя та не заперечують з приводу її поділу на дві рівні частини. Тому суд приходить до висновку про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 спірного нерухомого майна з припиненням права спільної сумісної власності колишнього подружжя на цю квартиру.

Судом встановлено, що визнання вимог не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

На підставі наведеного, ст.ст. 12,13,81, 258,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.60, 69-71 СК України, та, керуючись ст.ст. 82, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , жителькою АДРЕСА_1 , право власності на Ѕ (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано 18.05.2017 року на ім`я ОСОБА_2 , індексний номер : 35251157.

Загальна площа всієї квартири становить 70,5 кв.м., житлова влоща - 39,8 кв.м .

Припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана особами, які беруть участь у справі, до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.09.2020 року.

Суддя Калинюк О. П.