Провадження № 22-ц/801/202/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 рокуСправа № 127/12128/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Медвецького С. К.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Іщук Т.П. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 12 листопада 2019 року, -

в с т а н о в и в :

17 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном. У позові просила зобов`язати останню усунути перешкоди у користуванні належним їй майном, а саме Ѕ спільного коридору ( шляхом демонтажу цегляної стіни якою замуровано загальний вхід у загальний коридор будинку).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником будинку є відповідач по справі ОСОБА_2 .. Будинок облаштований входом через який можна потрапити в коридор та в її частину будинку. Однак відповідач зруйнувала вхідні двері в коридор та замурувала цеглою загальний вхід в коридор, тим самим позбавила ОСОБА_1 можливості безперешкодно потрапити в будинок і також позбавила на нормальні умови перебування в своїй власній частині будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні майном шляхом демонтажу цегляної стіни, якою замурований вхід-вихід в коридор будинку АДРЕСА_1 , позначений на технічному плані римською цифрою «І».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вхід/вихід в коридор, позначений на технічному плані римською цифрою «І», замурований ОСОБА_2 та ця обставина нею визнається. Позивач не надавала свою згоду на знищення цього елементу. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню та слід зобов`язати відповідача усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні майном шляхом демонтажу цегляної стіни, якою замурований вхід-вихід в коридор будинку АДРЕСА_1 , позначений на технічному плані римською цифрою «І».

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач є власником Ѕ частини домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 з 06 вересня 2002 року. Відповідно до договору купівлі-продажу у її приватну власність перейшли наступні приміщення : кімната 3-1, 2-2, 2-4, 2-5, Ѕ частина коридору, 2/3 частини гаража Б з оглядовою ямою, льох П, альтанка Д, вбиральня Е, 1/3 частина гаража Б, що становить 1/ 2 частини домоволодіння. У 2000 році ОСОБА_3 подарував своєму синові ОСОБА_4 кімнату 18,4 м.2 та Ѕ частину приміщення по договору дарування. На технічному паспорті БТІ за 2000 рік видно лінію вздовж приміщення № 1. Ця лінія розділила приміщення пл. 6,6 м. 2 на два приміщення по 3,3 м.2, одне з яких стало приватною власністю ОСОБА_3 у 1980 році.

Інша Ѕ частина домоволодіння належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 17 грудня 2008 року. Відповідно до даного свідоцтва у власність позивача перейшли : кімната 1-1, 1-2, кухня 1-3, сені 1-4, веранда «ІІ», Ѕ частина коридору позначеному на план схемі римською цифрою «І».

Тому висновок суду першої інстанції про те, що приміщення позначене на план схемі римською цифрою «І» є спільним є помилковим, оскільки з моменту ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Вінниці від 23 липня 1980 року право спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було припинено в розумінні статті 367 ЦК України.

Площа належної відповідачу Ѕ частини коридору розміром 3,3 м.2 увійшла до складу земельної ділянки, яка була виділена у її приватну власність. Крім цього, отвір у стіні кожного з співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 становить ширину 0,90 м, а тому такої ширини відповідно до вимог ДБН недостатньо для сформування входу-виходу для кожного з співвласників окремо. Спільне користування коридором порушує право приватної власності відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивачки адвокат Шибінський О.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції вставнолено наступні обставини.

ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 17 грудня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-3888. Право власності зареєстроване 27 січня 2009 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в книзі 49, номер запису 1130.

Попереднім власником цієї частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель був ОСОБА_5 , якому ця частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 11 серпня 1971 року за реєстровим №4-840, договору дарування від 29 березня 1972 року за реєстровим №4-345, договору дарування від 24 грудня 1991 року за реєстровим номером 3-1292, зареєстрованих КП ВМБТІ 01 грудня 2008 року, записаних у реєстрову книгу №49, запис 1130.

Власником іншої частини - 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є відповідач по справі ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 06 вересня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстровано в реєстрі за №3236. Право власності зареєстроване 10 січня 2004 року КП «ВООБТІ» в книзі 84 за номер 1130. Відповідно до цього договору в постійне користування покупця відійшла Ѕ частка житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, житловою площею 28,9 кв.м, яка складається: з кімнати 3-1, 1/2 коридору, 2/3 частини гаража Б з оглядовою ямою, льоху П, альтанки Д, вбиральні Е, кімнати 2-2, кухні 2-3, веранди 2-4, 2-5, 1/3 гаража Б.

Попередніми власниками цієї частки були ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яким належали відповідно 13/50 та 6/25 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель на підставі договору дарування від 24 липня 2000 року та рішення народного суду Ленінського району м.Вінниці від 23 червня 1980 (справа №2-1088-80).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вхід/вихід в коридор, позначений на технічному плані римською цифрою «І», замурований ОСОБА_2 та ця обставина нею визнається. Позивач не надавала свою згоду на знищення цього елементу. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню та слід зобов`язати відповідача усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні майном шляхом демонтажу цегляної стіни, якою замурований вхід-вихід в коридор будинку АДРЕСА_1 , позначений на технічному плані римською цифрою «І».

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правова природа права власності згідно статтею 317 ЦК України полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, право користування майном є складовою права власності. Дані ознаки змісту права власності є нерозривними і взаємопов`язаними.

Відповідно до статей 319, 346 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою.

Згідно статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатись своїм майном.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачу в користування відійшла Ѕ частка коридору, однак в натурі ця частка не визначена (документ який би свідчив про вказане відсутній).

Посилання апелянта на те, що рішенням Ленінського районного суду від 23.06.1980 року було припинено спільну часткову власність на домоволодіння, а також і на коридор загального користування, колегія суддів вважає такими, що не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції не вірними, адже схематичний розподіл коридору (лінія розподілу та її розташування) рішенням суду від 23.06.1980р. не визначено. / т.1 а.с. 94/

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 4.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» при поділі житлового будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються.

Відсутність у рішенні суду від 23 червня 1980 року вищезазначеної інформації, а також висновків про наявність технічної можливості переобладнати спірний коридор, позбавляє можливості дійти висновку про реальний розподіл коридору та припинення щодо нього права часткової власності.

Схематичний план, який міститься у технічному паспорті на житловий будинок не є належним доказом на підтвердження факту виділу в натурі Ѕ частини коридору загального користування, оскільки відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 №186 технічний паспорт це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна та містить основні відомості про нього.

Таким чином, посилання апелянта, як на доказ на підтвердження факту виділу в натурі Ѕ частини коридору на план у технічному паспорті від 03.08.2016 року колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на те, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на нерухомість, а тільки інформаційним. / т1.а.с.26/

Таким, що не грyнтуються на нормах закону колегія суддів вважає твердження апелянта про те, що зобов`язавши знести стіну, суд безпідставно вилучив з користування відповідачки частину коридору, оскільки задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 у спосіб визначений п.4 ст. 16 ЦК України суд відновив порушене право позивача та повернув сторони у попередній стан загальне користування спільною частковою власністю (коридором).

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними та зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

С. К. Медвецький

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року.