Справа № 465/4303/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1508/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.

секретаря: Симця В.І.

за участю: представника АТ «Універсал Банк» - Городенського О.А.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про повторне виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "Універсал Банк" звернулося до суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Заявник в обґрунтування своєї заяви покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.08.2013 у справі № 465/4303/13-ц за позовом ПАТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення позов задоволено, виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 27.03.2014 головним державним виконавцем Харко М.М. Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції проведено примусове виселення Футорської Ольги Мануїлівни з квартири АДРЕСА_1 . 25.02.2015 під час перевірки стану майна боржника, було встановлено те, що ОСОБА_1 вселилася до вказаної квартири.

Як підставу своїх вимог, заявник зазначає ч. 11 ст. 78 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), в якій йдеться про те, що у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року у задоволенні заяви АТ «Універсал Банк» про повторне виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Акціонерне товариство «Універсал Банк».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки Акту від 25.02.2015 про відсутність доступу до приміщення, яким стверджуються про чинення перешкод ОСОБА_1 представнику власника у доступі до житлового приміщення, про заміну замків на дверях та позицію ОСОБА_1 про судове врегулювання даного питання. Крім цього, вказує, що Законом України «Про виконавче провадження» не встановлено заборони або обмеження щодо виконання рішення суду про виселення боржника, який неправомірно займає житлове приміщення, з якого йому належить виселитись. Просить ухвалу суду скасувати та задовольнити заяву.

Представник АТ «Універсал Банк» Городенський О.А. у судовому засіданні апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала таким вимогам не повністю відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про повторне виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що повноваження суду щодо розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, а також судового контролю за виконанням рішень суду врегульовані розділом VI та VII ЦПК України. Нормами вказаних розділів процесуального закону не передбачено можливості подання та розгляду судом заяв з питань, що виникають під час виконання судових рішень, крім тих, що прямо передбачені ст.ст. 430-453 ЦПК України. А отже, судом не встановлено процесуальних підстав для розгляду заяви про повторне виселення, яку подано на стадії виконання судового рішення.

Суд першої інстанції також виходив з того, що ч. 11 ст. 78 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), на яку як на підставу звернення посилається заявник, не містить норм права, які б встановлювали можливість звернення до суду саме із заявою. А тому, посилання заявника на ч. 11 ст. 78 Закону України "Про виконавче провадження" як підставу свого звернення до суду є необґрунтованим.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ч. 10 ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.

У відповідності до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Складовою справедливого судового розгляду згідно Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є своєчасне та повне виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Отже, відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати його виконання. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Частиною 11 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону, яка діяла на момент звернення із заявою АТ Універсал Банк» про повторне виселення, та частиною 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016, яка діяла на момент вирішення спору, передбачено: у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» передбачена можливість повторного виселенн боржника на підставі ухвали суду.

Ні редакцією вказаної норми станом на день виселення відповідачки і звернення із заявою про повторне виселення, ні редакцією на час вирішення заяви не встановлено заборони або обмеження щодо виконання рішення суду про виселення боржника, який неправомірно займає житлове приміщення, з якого йому належить виселитись, якщо попередньо рішення суду про його виселення виконано, а згодом боржник знову вселився у це приміщення. Визначальною у цій нормі є саме гарантована стягувачу можливість повторного виселення боржника, який знову вселився у приміщення, що мало бути звільнено для стягувача, незалежно від того, в який спосіб боржник був первісно виселений в порядку виконавчого провадження.

Посилання суду на відсутність у ЦПК прямої вказівки на порядок суб`єкта звернення з заявою про повторне виселення, як на підставу у відмові в задоволенні заяви, необгрунтоване.

Статтею 3 ЦПК встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, право на звернення до суду з певною заявою, в тому числі з заявою про повторне виселення боржника, може бути передбачене іншим законом, ніж ЦПК України. У даному випадку таким є Закон України «Про виконавче провадження».

Окрім цього, відмовляючи у задоволенні заяви, суд вважав, що підстави для повторного виселення відсутні, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів щодо повторного вселення ОСОБА_1 до зазначеного приміщення.

При цьому, суд не дав оцінки наявному у матеріалах справи Акту про відсутність доступу до квартири від 25.02.2015 (а.с. 55 т.1). Даним актом стверджується про перешкоджання ОСОБА_1 представнику власника у доступі до житлового приміщення, про заміну замків на дверях, про її відмову у звільнення приміщення. Факт проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , визнав її представник у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія судді вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви. Тому оскаржувана ухвала суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення заяви Акціонерного товариства «Універсал Банк» про повторне виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року скасувати. Ухвалити нову постанову. Заяву Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити. Повторно виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягувач : Акціонерне товариство «Універсал Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19);

Боржник: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:18.09.2020

Головуючий

Судді