П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/1602/19

Провадження № 22-ц/4815/243/20

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Демчина Т.Ю.

Заочне рішення суду ухвалено повним текстом

о 16 год. 15 хв. 04.11.2019

у м. Вараш Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вмотивовуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 18 серпня 2015 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 4 700 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 4 177,85 гривень тіло кредиту; 7 413,03 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 628,04 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 1 250 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 223,45 гривень процента складова.

З наведених спонукань просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 26 192,37 гривень заборгованості за кредитним договором та 1 921 гривні судового збору.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карту "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 18 серпня 2015 року шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, встановлену у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак, відсутні правові мотиви для стягнення нарахованої банком пені за прострочення зобов`язання в сумі 11628,04 гривень, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень в сумі 1250 гривень, штрафів в сумі 1723,45 гривень, а також заборгованості за тілом та простроченим тілом кредиту (4177,85 грн. та 7413,03 грн.), розрахованих з урахуванням передбаченого Умовами та правилами порядку збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань у разі недостатності на рахунку коштів для нарахування відсотків.

Окрім того, дослідивши наданий банком розрахунок, встановив, що фактично позичальник отримала 10 934,84 гривень, а погашення за кредитом здійснила на 11 472,85 гривень, тобто на час звернення подачі позову відповідач позику повернула, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На рішення суд АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де посилалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що міський суд дійшов хибного висновку про неповідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження саме тих умов, які вважав узгодженими банк. На переконання останнього, з моменту підписання заяви між сторонами був укладений договір в порядку ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору. Відсутність же підпису позичальника на Умовах та правилах не вказує на те, що він не був ознайомлений з ними та на відсутність договірних правовідносин.

Стверджувало, що підписавши заяву позичальника, відповідач підтвердив обізнаність всіх істотних умов договору згідно з підписаною раніше довідкою про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду". На думку заявника, правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 не стосується даних правовідносин, адже прийнятий у справі з іншими обставинами. На думку банку, користування кредитними коштами та погашення заборгованості доводять визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості. При цьому розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався.

Крім цього, ОСОБА_1 мала можливість самостійно ознайомитися з балансом свого карткового рахунку шляхом отримання інформації з системи інтернет-банкінгу "Приват24", адже постійно ним користується, а реєстрація в ньому не може проходити без підтвердження про ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг. З огляду на те, що кошти в необхідному розмірі не сплачувались, виникла заборгованість, яка складається із заборгованості по встановленому кредитному ліміту та овердрафту. Тому вимоги пред`явлені як за поверненням фактично отриманих коштів, яка має дві складові: тіло кредиту та прострочене тіло кредиту, так і за санкціями за порушення умов договору. Всупереч обрахунку суду зазначалося, що станом 18 серпня 2019 року позичальник отримав кредитні кошти на загальну суму 11 590,88 гривень, коли протягом терміну кредитного сплачено було 11 472,85 гривень, проте не враховано здійснені витрати в цей період. Покликається на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі 642/5533/15-ц, де визначено, що на підставі заяви позичальника виникають договірні відносини і факт користування карткою стверджує наявність кредитних правовідносин у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг. Вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог порушує основні засади судочинства щодо змагальності сторін і надання переваги відповідачу. Незважаючи на те, що правосуддя має здійснюватись виключно на засадах змагальності сторін та об`єктивності і неупередженості суду, суд, не маючи у справі обґрунтованих заперечень відповідача, замість останнього, навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку. Тобто фактично виступив як адвокат відповідача. Доводячи неправомірність оскаржуваного рішення, заявник також посилався на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права.

З викладених спонукань просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", де зазначено, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Надала згоду на отримання примірника договору про надання банківських послуг шляхом роздруківки з сайту, зобов`язалась їх виконувати, а також, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов договору №б/н від 18 серпня 2015 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач своїх зобов`язань не виконала, а тому станом на 18 серпня 2019 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 26 192,37 гривень, з яких: 4 177,85 гривень тіло кредиту; 7 413,03 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 628,04 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 1 250 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 223,45 гривень процента складова.

При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", Витяг з Умов та Правил надання банківських, а також розрахунок заборгованості.

Між тим, матеріали справи не містять тих доказів, що саме надані позивачем Витяг з Умов та Витяг з Тарифів розуміла відповідач та ознайомилася й погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, надання овердрафту із нарахуванням за нього відсотків та сплати неустойки саме в зазначених в них розмірах і порядках нарахування.

Водночас й у анкеті-заяві відсутні відомості про умови кредитування, які проценти встановлено за користування кредитом та овердрафтом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії.

Тому, відмовляючи в позові, суд, взявши за основу висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17, правильно виходив із відсутності підстав, які підтверджують факт того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт і Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , їх не можна вважати частиною укладеного 18 серпня 2015 року кредитного договору.

Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Норми частини першої ст. 1054 ЦК України вказують, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте Умови і правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Враховуючи, що умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка ж із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Аргументи про безпідставність та неможливість застосування до виниклих правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, зафіксованих у постанові від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/180/17, оскільки обставини в справах відрізняються через те, що у розглянутій касаційним судом справі відповідач заперечував проти умов такого договору як погоджених у належний спосіб, - є голослівними.

Доцільність застосування цих висновків при відсутності заперечень щодо умов відповідного договору зі сторони відповідача та навіть при заочному розгляді справи підтверджена у низці постанов Верховного Суду, у т.ч.: від 09 жовтня 2019 року в справі № 180/1801/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі № 755/1907/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі № 203/3169/16-ц; від 31 липня 2019 року в справі 755/13316/16-ц; від 13 листопада 2019 року в справі № 755/17260/16-ц; від 24 липня 2019 року в справі №755/20484/15-ц; 21 жовтня 2019 року в справі №576/439/18; від 22 серпня 2019 року в справі № 243/515/16-ц; від 16 жовтня 2019 року в справі № 180/1706/16-ц; від 11 вересня 2019 року в справі № 753/23698/15-ц; від 30 жовтня 2019 року в справі № 355/558/18; від 04 вересня 2019 року в справі №382/1131/18.

Твердження заявника про те, що станом на 18 серпня 2019 року позичальник отримав кредитні кошти на загальну суму 11 590,88 гривень, колегія суддів розцінює як необґрунтовані.

Хоча така сума й зазначена в самій позовній заяві, проте з наданого банку розрахунку (стовпчик 3) видно витрати клієнтом кредитних коштів на суму 10 934,84 гривень. В свою чергу, погашено заборгованості за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту та штрафами на суму у 11 472,80 гривень, що правильно обчислено судом попередньої інстанції.

За висновками апеляційного суду, банк, безпідставно нараховуючи проценти у збільшеному розмірі на заборгованості по тілу кредиту, погашаючи їх за рахунок овердрафту та застосовуючи подвійний коефіцієнт, штучно збільшував суму заборгованості.

За відсутності визначеного та погодженого договором порядку нарахування заборгованості за кредитом та овердрафтом, проте при погашенні позичальником заборгованості, позовні вимоги банку до задоволення не підлягають, адже кредитні кошти повернено.

Безпідставними є покликання на врахування інтересів ОСОБА_1 при вирішенні спірних правовідносин.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Голослівними і необґрунтованими є покликання на підтвердження відповідачем при підписанні в серпні 2015 року анкети-заяви, обізнаності з умовами кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", довідку щодо яких позичальник підписав у жовтні 2010 року, тобто задовго до виникнення договірних зобов`язань в справі. Тому є очевидним, що такі твердження спірних правовідносин між сторонами не стосуються.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, не вказують про підставність скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В.Боймиструк