КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 367/754/20
Головуючий у першій інстанції - Саранюк Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2020 року у справі за заявою представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за сторонами право власності по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,9274 га, кадастровий номер: :01:032:0073, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та право власності по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,9358 га, кадастровий номер: :01:032:0070, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати ОСОБА_1 співзабудовником об`єктів незавершеного будівництва, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній справі.

12 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні нерухомим майном - земельними ділянками площею 0,9274 га, кадастровий номер: :01:032:0073 та площею 0,9358 га, кадастровий номер: :01:032:0070, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодінням, розташованим за вказаною адресою. Зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 доступ до користування та розпорядження нерухомим майном - земельними ділянками та домоволодінням, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовував тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули спірне майно, проте крім цього на спірних земельних ділянках знаходяться будівлі та споруди оздоровчого табору «Восток», балансова вартість якого згідно довідки від 14 жовтня 2011 року складає 283 104,70 грн. На підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2011 року ОСОБА_3 є власником 53/100 часток будівель та споруд оздоровчого табору «Восток».

Заявник вказував, що фактично на спірних ділянках забудовано, але не введено в експлуатацію, об`єкти нерухомості - бази відпочинку сімейного типу, технічна документація на які знаходиться у відповідачки, яка категорично відмовляється визнавати за позивачем право власності на спільне майно та створює перешкоди у користуванні та розпорядженні даним майном, хоча переоблаштування нерухомості відбувалось виключно за кошти ОСОБА_1 .

Зазначав, що 13 квітня 2020 року звертався до Ірпінського відділу поліції ГУНП в Київській області із заявою посприяти йому у відновленні його порушеного права на вільне користування та розпорядження належним йому майном шляхом забезпечення громадського порядку та дотримання вимог закону, а саме: безперешкодному доступу під час його спроби потрапити у домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник посилався на те, що 15 квітня 2020 року він у присутності старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 спробував потрапити на територію домоволодіння, але туди його не впустив охоронець, у зв`язку з відсутностю у останнього вказівок на допуск ОСОБА_1 на територію. Таким чином, ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні спільним майном, зокрема, шляхом найму працівників приватної охорони та недопущення його на територію домоволодіння, де знаходяться і його особисті речі, зареєстрована мисливська зброя, доступ до яких ОСОБА_1 обмежено без жодної правової підстави.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач у справі користуючись тим, що земельні ділянки та будинок зареєстровані на неї, як єдиного власника, вирішила без його згоди, на власний розсуд, без погодження із співвласником ( ОСОБА_1 ) користуватись та розпоряджатись спірним майном.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про забезпечення позову.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки неповно дослідив обставини справи та виходив з того, що позивач ОСОБА_1 набуде право власності на спірне майно лише у випадку задоволення позовних вимог, а тому заявник передчасно звернувся із відповідною заявою.

Вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) та вважає, що позивачем були надані належні та допустимі докази того, що спірне майно набуте ним та відповідачем у шлюбі, а тому його право на таке майно презюмується положеннями статті 60 СК України.

Апелянт наголошує, що право користування спільною сумісною власністю виникло у нього з моменту придбання спірної власності, його право власності не припинено, та попри наявність спору між сторонами, ОСОБА_1 зберігає право користування спільним майном.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову мотивував своє рішення тим, що на даному етапі подання вказаної заяви про забезпечення позову є передчасним та тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки право користування та розпорядження нерухомим майном належатиме позивачу у разі визнання за ним права власності на спірне майно. Вказано, що позивачем не надано суду жодного доказу реальної загрози невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом пункту 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої просив визнати за сторонами право власності по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,9274 га, кадастровий номер: :01:032:0073, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та право власності по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,9358 га, кадастровий номер: :01:032:0070, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати ОСОБА_1 співзабудовником об`єктів незавершеного будівництва, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідно до поданої заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 просив забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_3 чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні нерухомим майном - земельними ділянками площею 0,9274 га, кадастровий номер: :01:032:0073 та площею 0,9358 га, кадастровий номер: :01:032:0070, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодінням, розташованим за вказаною адресою. Зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 доступ до користування та розпорядження нерухомим майном - земельними ділянками та домоволодінням, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст.316 та ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаним позовом просив визнати за ним право власності на Ѕ частин земельних ділянок та визнати його співзабудовником об`єктів незавершеного будівництва, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 листопада 2019 року ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності оздоровчий табір « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Матеріали справи також містять інформацію з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28 листопада 2019 року, де зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером №:01:032:0070 та земельна ділянка з кадастровим номером №:01:032:0073, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належать ОСОБА_3 (а.с.15-16).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (частина 10 статті 150 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обраний позивачем вид забезпечення не є співмірним із заявленими позовними вимогами, а є одним із способів захисту порушеного права, що визначено ч.2 ст. 16 ЦК України.

Окрім того, у разі забезпечення позову за вказаною заявою зазначене буде порушувати вимоги статті 150 ЦПК України, оскільки вказане є тотожним до заявлених позивачем позовним вимогам, так як між сторонами виник спір саме щодо наявності у позивача права власності на спірні об`єкти нерухомості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 18 вересня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв