Провадження № 2/522/2002/20
Справа № 522/8798/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15 травня 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, про стягнення боргу у розмірі 30 260, 19 грн. за кредитним договором № б/н від 03.10.2012 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 03.10.2012 року між ПАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н від 03.10.2012 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між нею та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачці кредитні кошти. Відповідачка порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 31.03.2017 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 30 260,19 грн.. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Приморським районним судом м. Одеси 21.07.2017 року по зазначеній справі винесено заочне рішення, яке у подальшому ухвалою суду від 25.10.2017 року було скасовано та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.12.2017 року (т.1, а.с.116).

Розгляд справи, призначений на 12.12.2017 року, був відкладений на 15.02.2018 року за клопотання представника відповідача.

До суду 15.02.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому також було заявлено про застосування до спору строків позовної давності. Згідно відзиву, відповідачка вказувала, що нею було підписано анкету та отримано картку зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 1300 грн., у подальшому 31 жовтня 02013 року їй було збільшено кредитний ліміт до 2000 грн.. У 2014 році її картку було заблоковано та вона звернулась до відділення банку для остаточного погашення всіх заборгованостей та нею було сплачено повністю заборгованість по картці у 29 травні 2014 році. При цьому строк дії картки сплинув у липні 2016 року (т.1.а.с.136-138)..

15.02.2018 року за клопотанням сторін розгляд справи був відкладений на 29.03.2018 року.

28.03.2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача (т.1, а.с.146-157, а.с.168-200), згідно якої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що банком зобов`язання були виконанні в повному обсязі та надано відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000 грн.. При цьому банком були виконані умови із роз`яснення позичальнику всі умов кредитного договору. Також заперечували проти заяви про застосування строків давності, зазначили, що згідно Умов та Правил надання банківських послуг (п.1.7.31) строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років, а отже строки давності ними не пропущені. Посилалась на те, що згідно виписки по рахунку відповідачка до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що на думку представника свідчить про визнання нею умов кредитування та своїх зобов`язань за договором.

Розгляд справи, призначений 29.03.2018 року, був відкладений на 22.05.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача - Шляпіної Л.М. (діючої по ордеру серії ОД №210447 від 15.02.2018 року) про об`єднання позовів було відмовлено.

У зв`язку з неявкою відповідача 22.05.2018р.розгляд справи відкладено на 1306.2018р..

Ухвалою суду від 22.05.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження (т.1, а.с.205).

До суду 13.06.2018 року надійшло клопотання від представника відповідача Шляпіної Л.М. (діючої по ордеру серії ОД №210447 від 15.02.2018 року), згідно якого просила зупинити розгляд даної справи до набрання законної сили рішенням суду, ухваленим по справі №522/5260/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання розрахунку по кредитному договору недійсним. Дане питання просила вирішити за її відсутності.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі було відмовлено (т.1, а.с.220).

Розгляд справи було віддалено на 20.09.2018 року. 20.09.2018 р. розгляд справи відкладено на 15.11.2018 р. у зв`язку з неявкою сторони відповідача.

До суду 10.10.2018 року надійшла уточнена позовна заява АК КБ «Приватбанк», згідно якої просили стягнути із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.10.2012 року станом на 31.03.2017 року у розмірі 30710,19 грн., яка між тим до розгляду прийнята не була.

15.11.2018 р. розгляд справи був відкладений на 30.01.2019р. у зв`язку з неявкою сторін.

30.01.2019 року до суду надійшло клопотання відповідачки про призначення по справі судової економічної експертизи, проведення якої просила доручити експертам ОНДІСЕ.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року у задоволенні заяви представника відповідача про призначення судової економічної експертизи відмовлено. Також було відмовлено у клопотанні про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 16.05.2019 року.

У зв`язку з неявкою сторін 16.05.2019р. розгляд справи був відкладений на 11.07.2019р..

11.07.2019 року електронною поштою надійшов до суду сканований документ, а саме заява про призначення експертизи та забезпечення доказів, відповідно якого адвокат Сидорук Д.С. просила постановити ухвалу, якою призначити судову-економічну експертизу та постановити ухвалу, якою забезпечити докази шляхом їх витребування у позивача ПАТ КБ «Приватбанк», а саме оригіналу кредитної справи за договором б/н від 03.10.2012 року, укладеного із ОСОБА_1 , докази відкриття карткового рахунку і видачі карти їй, виписку з рахунку позичальника.

Ухвалою суду від 11.07.2019 року заяву від 11.07.2019 року повернуто заявнику.

У зв`язку з неявкою сторін 11.07.2019р. розгляд справи був відкладений на 16.10.2019р..

18.07.2019 року до суду подано заяву про призначення експертизи та забезпечення доказів, відповідно якого адвокат Сидорук Д.С. просила постановити ухвалу, якою призначити судову-економічну експертизу та постановити ухвалу, якою забезпечити докази шляхом їх витребування у позивача ПАТ КБ «Приватбанк», а саме оригіналу кредитної справи за договором б/н від 03.10.2012 року, укладеного із ОСОБА_1 , докази відкриття карткового рахунку і видачі карти їй, виписку з рахунку позичальника.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Сидорук Д.С. про призначення експертизи та забезпечення доказів у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

16.10.2019 року розгляд справи був відкладений на 30.01.2020 р. у зв`язку з задоволенням клопотання про відкладення справи.

30.01.2020 року розгляд справи був відкладений на 26.03.2020 р. у зв`язку з неявкою сторін.

У судове засідання 26.03.2020 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, проте від нього надходило до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Сидорчук Д.С. в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового засідання була повідомлені у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представили. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надано.

Розгляд справи відкладено на 29.04.2020 року.

Ухвалою суду від 30.04.2020 року було залишено без задоволення клопотання сторони відповідача про призначення по справі експертизи та витребування доказів . Через неявку сторін розгляд справи відкладено на 15.05.2020 року.

У зв`язку з неявкою сторін 15.05.2020 року розгляд справи відкладено на 26.05.2020 року.

У судовому засіданні 26.05.2020 року була присутня представник позивача - Акрабова О.М. , від представника відповідача до суду надійшла заява про витребування доказів, яку суд протокольно задовольнив та зобов`язав представника банку надати інформацію щодо зарахування коштів відповідачки по кредитному договору. Розгляд справи відкладено на 09.09.2020 року.

У судове засіданні 09.09.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника позивача згідно якої просила розгляд справи проводити за її відсутності. Представник відповідача адв. Шляпіна С.М. , подав до суду заяву, згідно якої також просила справу розглядати за її відсутності та заперечувала проти задоволення позову.

Суд, з огляду на строки розгляду даної справи, виходячи із положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 18.09.2020 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 підписано анкету про приєднання до банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» і 03.10.2012 року отримано платіжну картку № НОМЕР_1 з пільговим періодом 55 днів пільгового періоду з кредитним лімітом у 1300,00 гривень. Строк дії картки був визначений до 31.07.2016 року.

В обґрунтування свої вимог, банк посилався на те, що ними вимоги укладеного між ними та Відповідачкою кредитного договору виконано належним чином та надано Відповідачці кредитні кошти у збільшеному в подальшому кредитному ліміті - 2000 грн..

Із позовом, а також пояснень представника банку, наданих у минулих судових засіданнях, вбачається, що Відповідачка свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Із посиланням на неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором № б/н від 03.10.2012 року, банк вказував, що у відповідачки ОСОБА_1 станом на 31.03.2017 року виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої, згідно розрахунку заборгованості склала 30 260,19 грн. та складається із наступного:

- 2238.11 грн. - заборгованість за кредитом;

- 23308.17 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3225.33 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 50.00 грн. - штраф (фіксована частина),

- 1438.58 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно пояснень ОСОБА_1 , викладених у відзиві, 31.10.2013 року, після того, як відповідачка користувалася платіжною карткою рік, їй було збільшено кредитний ліміт на 2000,00 гривень. Нею за користування кредитом було виплачено 12 381,00 гривень та вона у березні 2014 року звернулася до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» для остаточного закриття карткового рахунку. Також, поясняла, що співробітник банку рекомендував щоб вона частково погашала суму коштів, яку він скаже, на свою картку та останню суму на картку позивач внесла 29.05.2014 року в розмірі 400,00 грн.. Після чого карткою не користувалась та вважала, що кредит погашено.

Також суд вбачає, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справ №522/5260/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання розрахунку по кредитному договору недійсним, за остаточним розглядом якої 06 грудня 2018 року Апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, якою відмовлено в позові ОСОБА_1 (т.2, а.с.51-54).

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Між тим, у цій заяві, підписаній сторонами 03.10.2012 року, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу, штраф (фіксована частина) та штраф ( процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.10.2012 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась із ними, підписуючи 03.10.2012 року заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати процентів за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03.10.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом 15.05.2017 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд вважає, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.10.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні 03.10.2012 року договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), в постанові від 26.02.2020 року по справі № 755/557/19.

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, проте долучений позивачем до матеріалів позовної заяви витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, не містять підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Тарифами (кредитка «Універсальна), Умовами та Правилами надання банківських послуг (зокрема щодо розміру відсоткової ставки за кредитним договором), які додані до позову та що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Крім того, долучений до позову витяг із Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження. На сайті позивача https://a-bank.com.ua/terms відсутні Умови та Правила надання банківських послуг у відповідній редакції станом на день укладення кредитного договору 03.10.2012 року.

Отже, суду не підтверджено належним чином щодо існування за вказаним кредитним договором визначеної ставки в розмірі 30%, 34,8% та 43,2% відповідно розрахунку за період 09.10.2012 року по 31.03.2017 року, розміру штрафних санкцій та пені, а отже суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог банку щодо стягнення з відповідача заборгованості відповідно наданого розрахунку за процентами, пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 50.00 грн. - штраф (фіксована частина), - 1438.58 грн. - штраф (процентна складова).

Із приводу вимог банку щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 238,11 грн. суд зазначає наступне.

За розглядом цивільної справи №522/5260/18 апеляційним судом Одеської області в постанові від 06.12.2018 року встановлено, що у 2014 році, після блокування картки у березні ОСОБА_1 сплачено 25.03.2014 року 1000,00 грн. при залишку кредиту в розмірі 1793,67 грн., але через 10 днів, без користування коштами кредиту, 05.04.2014 року кредит збільшився на суму 2448,23 грн. і позивачем сплачено 2000,00 грн.. 25.04.2014 року, проте сума в розмірі 2000,00 грн., яка сплачена, не знайшла відображення в колонці надання кредитних коштів у день оплати 2000,00 грн., залишок залишився 1035,26 грн., останній платіж 29.05.2014 року було зроблено в розмірі 400,00 грн., але сума кредиту збільшилась на 2238,11 грн. без зарахування коштів і без користування кредитними коштами.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлені обставини рішення суду апеляційної інстанції не були спростовані стороною позивача. Окрім того, вказані посилання сторони відповідача з приводу останнього погашення коштів за кредитною карткою в травні 2014 року знаходять своє відображення в розрахунку заборгованості, наданого банком до уточненого позову у рамках даної справи (т.2).

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або в Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог, оскільки стороною позивача достеменно не доведено існування у відповідачки зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту.

Судом також розглянуто та досліджено заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його необґрунтованістю.

У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 16, 203, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 536, 549, 550-551, 610-612, 625-626, 629, 638, 639, 640, 1048, 1050, 1052, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України; суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, , МФО 305299) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 18.09.2020 року.

Суддя: Домусчі Л.В.