18.09.20 Справа № 495/2890/20
У Х В А Л А

18 вересня 2020 року смт. Березанка

Суддя Березанського районного суду Миколаївської області Гапоненко Н.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка 25 травня 2020 року звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вказаним позовом.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2020 року справа передана за підсудністю до Березанського районного суду Миколаївської області.

16 вересня 2020 року справа надійшла до Березанського районного суду Миколаївської області.

Відповідно до п.п.4, 5 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог, тобто спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить надати дозвіл на період з 01.09.2020 року по 01.09.2023 року на тимчасові виїзди малолітньої дитини за межі України у будь-яку країну Шенгенської зони, країни СНД, Ізраїль, США, Китай, Японію, Турцію, у супроводі матері, ОСОБА_1 , посилаючись на своє бажання оздоровлювати дитину за кордоном, відпочивати, подорожувати, всебічно розвивати її культурно і духовно, та ухилення відповідача від спілкування та надання згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон у нотаріальному порядку.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За вимогами п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Відповідно до п.4 вказаних Правил, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених один з батьків нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу вищевказаних положень випливає, що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі, що відповідає вимогам Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазької конвенції).

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року 2 справі № 643/1090/17)

Позивачем не конкретизовано адресу місця перебування дитини за межами України періоду перебування у вказаному місці, умов проживання, не зазначено мети поїздки, дати її початку та закінчення, не зазначено та не надано відповідних доказів, а також доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.

Оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов`язковою. На підставі ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дітей, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

Позивачем також не зазначено і не надано докази того, що батько ухиляється від надання нотаріально засвідченого дозволу дитини на виїзд за межі України у супроводі матері і що позивач зверталася до нього за місцем його перебування з такою вимогою та отримала відмову від батька дитини про надання такого дозволу (або що батько протягом розумного часу не надав такий дозвіл).

За змістом ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.185, 258-261 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

Позовну заяву залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання позовної заяви з додатками у новій редакції з дотриманням вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України протягом десяти днів з дня отримання нею копії цієї ухвали.

Якщо у встановлений строк недоліки позовної заяви не будуть усунені, вважати заяву неподаною і повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та апеляційному оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя: