КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 березня 2020 року у справі за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач ТОВ «РАДА-7» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути заборгованість за житлово - комунальні послуги у розмірі 24 258 грн. 59 коп. - основного боргу, 2 292 грн. 29 коп. - інфляційної складової боргу, 739 грн. 58 коп. - 3% річних та 1 762 грн. судового збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на виконання вимог чинного законодавства України (ч.1 ст.19 Закону №1875) з метою врегулювання відносин між ТОВ «РАДА 7» та ОСОБА_2 було укладено Договір «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, надання комунальних послуг» від 15.09.2011 року.

Згідно з розрахунком заборгованості наданих послуг відповідач за період від 01 червня 2016 року до 31 грудня 2016 року включно утворив суму заборгованості за утримання будинку, прибудинкової території та за послуги з утримання служби консьєржів, яка складається з інфляційної складової боргу - 2 292 грн. 29 коп., 3% річних - 739 грн. 58 коп. та основної частини боргу в сумі 24 258 грн. 59 коп., яка утворилася внаслідок несплати відповідачем грошових коштів за надані в період від 01 червня 2016 року до 30 квітня 2018 року житлово-комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов про визнання недійсним договору «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, надання комунальних послуг» від 15 вересня 2011 року, у якій ОСОБА_2 посилалась на те, що ТОВ «РАДА-7» було укладено зазначений договір всупереч вимогам ч.ч.1, 2 ст.29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також посилалась на те, що умови п.п.3.3.15, 3.14.18 цього Договору та додатку №3 до нього про оплату консьєржів є такими, що суперечать ч.2 ст.26 цього Закону.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 12 березня 2020 року позов ТОВ «РАДА-7» задоволено, а зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги як первісного так і зустрічного позову задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ТОВ «РАДА-7», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 належним чином не виконує свої обов`язки щодо оплати житлово-комунальних послуг, що не заперечувалось останньою, а лише оспорювався обсяг, якість та ціна надання таких послуг згідно договору, і тому прийшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що передбачає ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі ст.ст. 67, 68 ЖК Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 57 плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Житлово - експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок, є ТОВ «РАДА 7».

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

15 вересня 2011 року між відповідачем та ТОВ «РАДА 7» укладено договір б/н «Про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, надання комунальних послуг».

Згідно з договором боржник взяв на себе зобов`язання вносити передбачену договором плату за послуги не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Зобов`язання, передбачене зазначеним положенням договору, не виконуються боржником належним чином, що вбачалось з остаточного розрахунку.

Власність зобов`язує, що передбачає ч.4 ст.319 ЦК України.

За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої обов`язки щодо оплати житлово-комунальних послуг, то за період від 01 червня 2016 року до 30 квітня 2018 року утворилася заборгованість, яка станом на 09 серпня 2018 року складалась з інфляційної складової боргу - 2 292 грн. 29 коп., 3% річних - 739 грн. 58 коп. та основної суми боргу - 24 258 грн. 59 коп., яка підлягала стягненню з відповідача.

Також встановлено, що ТОВ «Рада 7» є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території і мало право на укладення спірного договору з ОСОБА_2 , як споживачем послуг.

А отже, помилковим є твердження ОСОБА_2 щодо того, що ТОВ «Рада 7» має статус балансоутримувача, оскільки воно є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, що стверджується тим, що на виконання абз. 13 ст. 19 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» 30 вересня 2008 року розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 1221 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, де, зокрема, але не виключно було закріплено передачу будинку від забудовника ПАТ «Позняки-жил-Буд» експлуатаційній організації ТОВ «Рада 7».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24 червня 2004 року (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Рада 7» є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території та мало право на укладення спірного договору із ОСОБА_2 , як споживачем послуг.

Поряд із цим, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що 26 грудня 2016 року мало місце її звернення до відповідача з вимогою припинити дію договору, суд сприймає критично, адже відповідно до п. 6.1.4. спірного Договору одностороннє розірвання договору або відмова від його виконання забороняється.

Так, суд першої інстанції вірно вказав, що умова договору, передбачена п.3.4.18. стосовно обов`язку сплати щомісяця до 20 числа плати за послуги з утримання консьєржів, спростовує доводи ОСОБА_2 щодо порушення її прав споживача, з огляду на норму п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка передбачає право виконавця пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (п.3 ч.1 ст.14 цього Закону, тобто житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

З огляду на вищенаведене, так як ОСОБА_2 належним чином не виконує свої обов'язки щодо оплати житлово-комунальних послуг, що не заперечується апелянтом, а лише оспорюється обсяг, якість та ціна надання таких послуг відповідно до договору, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вважав необхідним задоволення первісного позову та залишення без задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: