Ухвала

Іменем України

17 вересня 2020року

м. Київ

справа № 754/8595/17

провадження № 61-12076ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до Державної служби зайнятості (Центральний апарат), в якому просив:

- скасувати наказ відповідача від 29 травня 2017 року № 173-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції з 29 травня 2017 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 травня 2017 року;

- зобов`язати відповідача здійснити виплату усіх належних при звільненні сум, виходячи із посадового окладу в розмірі 8 500 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 липня 2016 року він працював у відповідача на різних посадах.

29 травня 2017 року його звільнено з посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Таке звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до наказу відповідача від 06 березня 2017 року № 18 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)» фактично у відповідача зміни істотних умов праці не відбулися, було лише введено в дію нові структуру та штатний розпис.

Крім того, під час ознайомлення з попередженням про зміну в організації праці та зміну істотних умов праці йому було запропоновано посаду юрисконсула юридичного управління, від якої він був змушений відмовитися, оскільки вказана посада була йому запропонована без врахування вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, така посада не відповідала рівню його кваліфікації та продуктивності праці. При цьому, посада провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції була запропонована іншій особі.

Також, вважав, що при звільненні відповідачем здійснено не правильно розрахунок усіх належних йому виплат, зокрема розрахунок таких сум мав здійснюватися із урахуванням його посадового окладу, який він мав з 31 березня 2017 року, у розмірі 8 500 грн, а не з урахуванням його старого посадового окладу.

Державний центр зайнятості звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі, в обґрунтування якої зазначав, що спір не є трудовим спором приватного характеру, а стосується проходження особою публічної служби, відтак є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, заяву Державного центру зайнятості про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито.

Суди, враховуючи висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 761/33941/16-ц, 05 червня 2019 року в справі № 754/15544/17-ц, дійшли до висновку про закриття провадження у справі, оскільки заявлені позивачем вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У серпні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, здана до поштового відділення зв`язку 10 серпня 2020 року, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народилась дитина і у зв`язку з ускладненням здоров`я дружини після пологів був вимушений знаходитись постійно поруч з останньою, в підтвердження чого надає копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 .

Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що трудові спори, які стосуються співробітників державної служби зайнятості мають розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавство України в сфері державної (публічної служби) не поширюється на працівників державної служби зайнятості.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року необхідно відмовити з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуванням, виплатою, утриманням, компенсацією, перерахунком заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вказаного Закону посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 грудня 2016 року № 1543, Служба є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Служба складається, зокрема, з Центрального апарату Служби, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості.

Центральний апарат Служби, регіональні та базові центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи та печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та кодом за ЄДРПОУ, інші печатки та штампи (за наявності).

Центральний апарат Служби є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Центральним апаратом Служби та обіймав посаду начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Центрального апарату Служби, тобто був уповноваженою особою на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання корупції. Оскільки позивач обіймав посаду в центральному органі виконавчої влади, то цей спір не є трудовим спором приватного характеру, а стосується проходження позивачем публічної служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, то правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з проходженням ОСОБА_1 публічної служби, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі №754/15544/17-ц за результатами розгляду трудового спору, де відповідачем також є Державна служба зайнятості (Центральний апарат).

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року.

Керуючись статтею 390, частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов