Справа № 309/421/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Собослой Г.Г.,Кожух О.А.,

за участі секретаря: Кухта М.В.,

за участі представників сторін - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2019 року, головуючий суддя Довжанин М.М., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про вселення в будинок та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Драгівська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в якому просить вселити її - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинок АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовує тим, що 12.11.2002 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Драгівської сільської ради. У шлюбі в них народилася одна дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є інвалідом дитинства і проживає з позивачкою. 08 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області. Після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_5 склалися неприязні відносини у зв`язку з тим, що у нього з`явилася інша жінка, яка почала проживати у спірному будинку. Позивачка здебільшого проживає у Чехії. Разом з донькою вони регулярно приїздять в Україну для проходження курсу лікування та у цей період змушені винаймати житло, оскільки у спірний будинок їх не впускають та, не зважаючи на те, що там знаходяться їх речі, відмовляють у доступі до них. ОСОБА_5 замінено замки на вхідних дверях, оскільки у неї був ключ від вхідних дверей будинку. Звернення до поліції не дало результату. Їй надали листа, у якому зазначено, що у діях відповідача ОСОБА_5 відсутні порушення кримінального чи адміністративного характеру. Вона не втрачала інтересу до спірного будинку, проте не проживає у ньому з метою уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між нею та колишнім чоловіком. На сьогоднішній день вона не має постійного місця проживання, змушена тимчасово проживати на зйомних квартирах чим зазнає незручностей, також у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та, маючи на утриманні хвору дитину, вона не має можливості постійно знімати інше житло. Тому вважає, що її та дитину слід вселити до спірного будинку.

Ухвалою суду від 28 травня 2019 року клопотання позивачки ОСОБА_4 задоволено та залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Драгівська сільська рада, в якій просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічний позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У листопаді 2002 року його син ОСОБА_5 одружився з відповідачкою ОСОБА_4 і стали проживати у його будинку, який він під час їх проживання довів до належного стану. У шлюбі в сина та невістки народилася донька ОСОБА_6 , яка є інвалідом дитинства. Відповідачка зареєструвалася у даному будинку, а після народження дитини зареєструвала і її. Потім син та невістка виїхали на заробітки до Чехії, де прожили біля дванадцяти років та отримали там постійне місце проживання. У 2014 році син з відповідачкою розірвали відносини і припинили проживати разом. У вересні 2015 року шлюб між ними було розірвано. Речі з будинку відповідачка забирати не бажає. Будинок складається з трьох кімнат, дві маленькі прохідні кімнати і одна кімната заповнена речами відповідачки. Відповідачка добровільно знятися з реєстрації не бажає. Своєю поведінкою відповідачка завдає йому та його сім`ї великі незручності. Після розірвання шлюбу з сином у 2017 році відповідачка дізналася про те, що син зустрічається із іншою жінкою, тому почала робити спроби вселитися у його будинок, хоча фактично з 2014 року не проживала у будинку, не надавала жодної допомоги на утримання та ремонт будинку, а з 2015 року перестала бути членом сім`ї. У 2017 році син одружився і від другого шлюбу у 2018 році у нього народився син. Він з жінкою та дитиною проживають у його будинку. Реєстрація ж відповідачки у його будинку завдає йому значних матеріальних збитків, так як впливає на розмір субсидії, тому вважає, що її слід визнати такою, що втратила право на користування його житловим будинком.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 23.08.2019 року первісний та зустрічні позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2019 року первісний позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в будинок АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 768,40 гривень солідарно.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати в частині вселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинок за адресою АДРЕСА_1 . Зустрічну позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі, визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Яквбачається з матеріалів справи, - позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2002 року. Після укладення шлюбу вони почали проживати разом у будинку АДРЕСА_1 , що стверджується записом у паспорті громадянина України ОСОБА_4 про реєстрацію з 02 грудня 2002 року її місця проживання за вказаною адресою.

У шлюбі в них народилася одна дитина: донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Дитина також є зареєстрованою у спірному будинку. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дитиною інвалідом, що стверджується копією посвідчення серія НОМЕР_2 від 05.01.2007 року.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно довідки № 1580 від 25.07.2016 року, виданій виконкомом Драгівської сільської ради громадянці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешканці АДРЕСА_1 , неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалід дитинства, знаходиться на утриманні матері.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР: члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.64 ЖК Української РСР: до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.163 ЖК Української РСР: у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до довідки № 2378 від 14 травня 2019 року, виданої Хустським ДПТІ, право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 .

З наявної у справі копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 65) вбачається, що 25.02.2019 року право власності на спірний будинок на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09.10.2018 року у справі № 309/1890/18 зареєстровано за ОСОБА_3 - відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом, який є батьком відповідача ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 заперечує право позивачки на вселення у спірний будинок, який належить його батькові ОСОБА_3 - відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним, однак не заперечує щодо вселення їх з позивачкою спільної доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 як власник будинку АДРЕСА_1 , ставить вимогу про визнання позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком.

Також встановлено, що позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 разом з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , регулярно приїжджають в Україну з Чехії для лікування дитини, однак маючи зареєстроване місце проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 не можуть користуватися спірним будинком через перешкоди з боку відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які мотивують свою поведінку тим, що власником будинку є відповідач ОСОБА_3 , а вона втратила право на користування цим житловим будинком.

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_4 , оскільки вона з 02 грудня 2002 року до теперішнього часу на законних підставах належним чином (як член сім`ї власника або наймача будинку) зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 . Неповнолітня дитина позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 також набула право користування спірним будинком у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації її місця проживання в будинку як члена сім`ї власника або наймача житла. Суд вважає, що проживання позивачки ОСОБА_4 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 у спірному будинку є тривалим та достатнім, щоб вважати цей будинок їх постійним житлом, іншого постійного житла вони не мають і це не спростовується апелянтами по справі. Мати з донькою ніколи не втрачали зв`язку з цим будинком, вважають його постійним житлом і в період часу, коли приїздять в Україну для лікування та реабілітації дитини інваліда, мають намір проживати у ньому.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а тому неповнолітня ОСОБА_6 має право вільно користуватися житлом родичів, в якому вона зареєстрована на законній підставі.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_4 щодо порушення його права на володіння, користування та розпорядження спірним будинком.

То слід зазначити наступне, що підставою виникнення права власності у ОСОБА_3 на спірний будинок є рішення Хустського районного суду від 09.10.2018 року (справа № 309/1890/18).

Ухвалою Хустського районного суду від 23 жовтня 2019 року, якою заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду задоволено і скасовано рішення Хустського районного суду від 09.10.2018 року по справі № 309/1890/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та Драгівської сільської ради про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності.

А отже, ОСОБА_3 на сьогоднішній день не є власником спірного будинку, а тому не вправі ставити питання про визнання зареєстрованих у будинку осіб такими, що втратили прав на користування житловим будинком.

Крім того, слід зазначити, що сторони мають рівні права на користування житлом - спірним будинком АДРЕСА_1 , а тому вчинення відповідачами за первісним позовом перешкод по вселенню, користуванню та проживанню позивачки ОСОБА_4 разом з дитиною в цей будинок є незаконним.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді