Справа № 447/760/19 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/2747/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 липня 2019 року в складі судді Карбовнік І.М.

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 заборгованість у розмірі 287 000 ( двісті вісімдесят сім тисяч ) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2870 (дві тисячі вісімсот сімдесят) гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неправильним установленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок їх неправильної оцінки.

Зазначає, що судом взято до уваги копію розписки від 08.01.2017 року, нібито виконану самим позивачем на користь довірителя, та відповідно до якої він ніби частково повернув позивачу грошові кошти, а саме 5000 грн за першою розпискою, 5000 грн за другою та 5000грн за третьою розпискою.

Проте, апелянт наполягає, що ніяких коштів у зазначений період він не повертав, а вказана копія виконана лише позивачем.

Вказує, що така розписка не існувала в природі та виготовлена лише з метою створення видимості переривання строку позовної давності за зобов`язаннями, яких ніколи не існувало.

В суді першої інстанції відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності, заперечуючи зміст вказаної розписки, оскільки коштів він не повертав, а копія розписки виконана позивачем, не може братися до уваги як належний доказ.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в зв`язку з пропуском строку позивачем позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК україни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 червня 2014 ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаєві Львівської області ОСОБА_3 на пропозицію ОСОБА_1 надав йому позику з рук в руки 100000,00 (сто тисяч) гривень, які відповідач зобов`язався повернути йому до 12 вересня 2014 року. 4 липня 2014 року в м. Миколаєві Львівської області ОСОБА_3 на пропозицію ОСОБА_1 надав йому позику з рук в руки 100000,00 (сто тисяч) гривень, які відповідач зобов`язався повернути йому до 04 липня 2014 року. 5 лютого 2015 року в м. Львові ОСОБА_3 на пропозицію ОСОБА_1 надав йому позику з рук в руки 102 000,00 (сто тисяч) гривень, які відповідач зобов`язався повернути йому до 05.04.2015 року. Доказом цих обставин є письмові розписки від 12.06.2014 р., 04.07.2014 року та 05.02.2015 року відповідно.

08 січня 2017 року відповідач ОСОБА_1 частково повернув позивачу ОСОБА_3 грошові кошти, а саме: 5000,00 грн. за першою розпискою, 5000,00 грн.- за другою розпискою і 5000,00 грн.- за третьою розпискою, а всього 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень, що підтверджується копією відповідної рзписки від 08.01.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення у розмірі 287 000,00 грн., оскільки загальна сума заборгованості становить 302 000,00 грн., а відповідачем частково сплачено 15 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530,629 ЦК ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками. Гроші є речами визначеними родовими ознаками, оскільки є замінними.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

У відповідності до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Як встановлено з розписки (а.с.8) ОСОБА_3 , ОСОБА_1 08.01.2017 року повернув йому 15 000грн, а тому вказані дії свідчать про переривання строку позовної давності.

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційному суді факт складання боргових розписок від 12.06.2014 р., 04.07.2014 року та 05.02.2015 року визнав, однак не довів, що повернув кошти відповідно до зазначених грошових зобов`язань. Окрім того не спростував наявність розписки від 18.01.2017 року, яка була складена у відповідності до вимог ч.1 ст. 545 ЦПК України, що відповідає принципу несуперечливої поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

А відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції не здобуто доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Головуючий

Судді