Справа № 209/3841/19
Провадження № 2/209/245/20
08 вересня 2020 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі секретаря Кулік О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про визнання відсутнім права користування земельною ділянкою та звільнення земельної ділянки,
Відповідно до пункту 5.1. Договору сторони домовились, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,1664 га для розміщення відкритої автостоянки.
Договором оренди земельної ділянки було визначено, що цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (п. 5.2 договору), її передача в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення (п. 6.1 договору), що орендар зобов`язаний приступити до використання орендованої земельної ділянки після державної реєстрації права оренди земельної ділянки (п. 9.6.2 договору) та у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки надати копію договору відповідному органу державної податкової служби (п. 9.6.3). Згідно п.14.1 договору він набирає чинності після його підписання сторонами, а право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (п. 14.2).
Проте, відповідачка з 13 квітня 2016 року (моменту укладення договору), в порушення умов договору оренди, ст. 126 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), не зареєструвала своє право оренди земельної ділянки, отже не набула права користування вказаною земельною ділянкою, і договір оренди вважається неукладеним. Відповідно до частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Врахуючи те, що відповідачка з моменту підписання договору оренди земельної ділянки не провела державну реєстрацію договору, що свідчить про неукладення між сторонами договору оренди земельної ділянки, вважають, що ОСОБА_2 користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому земельна ділянка має бути звільнена відповідачкою та повернута власнику в особі Кам`янської міської ради.
Представник позивача ОСОБА_3 через канцелярію суду надав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка, яка про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву та не надала клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3. ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223, ч.1, ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності представника позивача та відповідачки на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Згідно Додатку № 1 до рішення міської ради від 25 грудня 2015 року № 16-03/VIІ, зазначена вище земельна ділянка була надана відповідачці для розміщення відкритої автостоянки.
Пунктом 6.1 договору було обумовлено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення.
За умовами договору орендар зобов`язаний приступити до використання орендованої земельної ділянки після державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки зобов`язаний надати копію договору відповідному органу державної податкової служби (п. 9.6.2, 9.6.3).
Крім того, у пунктах 14.1, 14. 2 договору було зазначено, що договір набирає чинності після його підписання сторонами, а право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Проте, відповідач, після підписання (укладення) договору оренди земельної ділянки і до теперішнього часу не зареєструвала своє право користування земельною ділянкою на підставі договору оренди, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових право на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2019 року, про відсутність у Державному реєстрі запису про реєстрацію за відповідачкою права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі укладеного оренди земельної діялнки від 13 квітня 2016 року (а.с. 6).
Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
У пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони мали місце.
Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент підписання договору оренди) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Земельний кодекс України (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) встановлював, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень).
Отже, Дніпродзержинська міська рада (зараз Кам`янська) Дніпропетровської області була належним місцевого самоврядування по розпорядженню земельною ділянкою, що розташовувалась в межах населеного пункту, та мала повноваження на її передання в оренду.
Необхідною передумовою набуття права оренди (користування) на земельну ділянку державної власності, зокрема, внаслідок укладення договору оренди земельної ділянки, є наявність відповідного рішення місцевої ради, тобто, її волевиявлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Частиною 3 статті 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.
Відповідно до статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент підписання спірного договору) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
За змістом частини 3 статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Як зазначено у статті 125 Земельного кодексу України( в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Зі змісту вищенаведених нормативних законодавчих приписів вбачається, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними договори), в яких не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь - якому разі не вважається укладеним, що узгоджується правовою позицією, що викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".
Згідно статей 210, 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".
Таким чином, при недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов`язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже не має юридичної сили і не може породжувати для його суб`єктів бажаного правового результату і відповідних прав.
Як вбачається з матеріалів справи, передача спірної земельної ділянки від орендодавця до орендаря відбулася на підставі акту прийому-передачі об`єкту оренди.
Слід зазначити, що у разі передчасної передачі майна на виконання юридично неукладеного договору право на це майно у набувача (орендаря) не виникає (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
За таких обставин, враховуючи факт неукладення договору оренди землі терміном до 31 грудня 2025 року, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, оскільки підписаний сторонами 13 квітня 2016 року договір оренди не пройшов державної реєстрації.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно, право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій), право постійного користування та право оренди земельної ділянки, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.
Функції реєстрації речових прав на земельні ділянки з 01.01.13 року покладені на органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України.
Отже, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є внесення відомостей про право користування цією земельною ділянкою до Державного реєстру речових прав.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у відповідачки відсутнє набуте в порядку, передбаченому чинним законодавством, право оренди на земельну ділянку, яка фактично перебуває у її користуванні.
Крім того, виконання сторонами умов неукладеного правочину, а саме використання спірної земельної ділянки, внесення плати за користування землею, не має правового значення, оскільки згідно з законодавствам договір оренди земельної ділянки набуває чинності з моменту його державної реєстрації.
Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (частина 1 статті 1213 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Порушені права землекористувачів підлягають захисту способами, передбаченими статтею 152 Земельного кодексу України, з обов`язковим дотриманням норм чинного законодавства.
В постанові від 12.06.2013 року у справі № 6-32цс13 Верховний Суд України вказав, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушені цивільні права чи цивільні інтереси підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Таким чином, позивачем обрано належний спосіб захисту, що є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача має бути стягнуто 3842,00 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Задовольнити позов Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про визнання відсутнім права користування земельною ділянкою та звільнення земельної ділянки.
Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.