ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 383/504/18

провадження № 22-ц/4809/58/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів: Письменного О.А., Чельник О.І.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року, у складі головуючого судді Замши О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказував, що з відповідачем перебув у фактичних шлюбних відносинах з 2002 року, а з 2007 року по 2018 рік у зареєстрованому шлюбі.

Зазначав, що в цей період ними був збудований житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також було придбано інше майно, а саме легковий автомобіль марки «ШЕВРОЛЕ АВЕО», причіп легковий і автомобіль вантажний марки ЗІЛ.

Посилаючись на ч.1 ст. 60 СК України, просив визнати вказане майно об`єктами спільної сумісної власності та здійснити поділ за принципом рівності часток подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину будинку та прилеглої земельної ділянки, а також транспортних засобів.

Крім того, вважає особистою власністю електричні інструменти та автозапчастини, а саме: болгарка електрична, дриль електрична, шуруповерт електричний, шуруповерт акумуляторний, фен будівельний електричний, електрозварювальний апарат, компресор електричний стаціонарний заводський, бензинова коса, електричний генератор, бензинова пила, диски металеві автомобільні 2 шт., паяльник електричний, металевий ящик для зимової риболовлі, вудки для зимової риболовлі у кількості 5 шт., бур для зимової риболовлі, вудки для літньої риболовлі - телескопічні з котушками, довжиною 4-м. одна, у кількості 5 шт., компресор автомобільний для підкачки шин, набір ключів накидних для ремонту техніки один комплект, трудова книжка, видана на ім`я позивача.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року позов задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину легкового автомобіля «ШЕВРОЛЕ АВЕО» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, припинено право спільної сумісної власності та залишено автомобіль у спільній частковій власності з ОСОБА_3 по 1/2 частині.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину причепа легкового - В, марки ЛЕВ, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2016 року випуску, припинено право спільної сумісної власності та залишено у спільній частковій власності з ОСОБА_3 по 1/2 частині.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля вантажного, марки ЗІЛ модель 431410 СПГ типу бортовий - С, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1991 року випуску, припинено право спільної сумісної власності та залишено у спільній частковій власності з ОСОБА_3 по 1/2 частині.

Визнано особистими речами ОСОБА_1 та залишено у його власності речі: металевий ящик, для зимової риболовлі; вудки, для зимової риболовлі у кількості 5 штук; бур, для зимової риболовлі; вудки для літньої риболовлі - телескопічні з котушками, довжиною 4 метри одна, у кількості 5 шт.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснення поділу.

Також, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання особистими речами та залишення у власності позивача електричних інструментів та автозапчастин.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити про задоволення позовних вимог.

Позивач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не було встановлено факту його проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 по 2018 роки та не була надана правова оцінка відповідному періоду створення сім`ї та набуття права на об`єкти права спільної сумісної власності подружжя за відповідний період. Вважає, що судом першої інстанції помилково взято до уваги лише той період коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а саме з 02.11.2007 по 20.04.2018.

Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі взято до уваги покази свідків, які були допитані в судовому засіданні та підтвердили проживання позивача та відповідача однією сім`єю з наявністю спільного бюджету сім`ї та спільний трудовий та фінансовий внесок щодо будівництва житлового будинку.

Вказує на те, що все набуте майно за час проживання із відповідачем однією сім`єю було придбано разом і залишилося в житловому будинку.

Іншого житла він не має, а також не має транспортного засобу ніж те, що було придбано разом із відповідачем.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції не об`єктивно вирішив спір щодо автозапчастин, бензинових та електричних інструментів, які перебували у його володінні і користуванні, оскільки купувалися лише для його користування.

Відповідач також подала апеляційну скаргу на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року, в якій просить рішення суду у задоволеній частині скасувати, а в іншій частині залишити без змін.

Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм чинного законодавства.

Посилається на те, що позивач починаючи з 2002 року (моменту початку проживання з відповідачем) ніде не працював, ніякого заробітку не мав, жив за рахунок відповідача, а також з моменту реєстрації шлюбу, а саме з 02.11.2007 року позивач також продовжував жити за її рахунок.

Будь яких доказів про свої доходи позивачем не було надано.

Зазначила, що автомобіль ЗІЛ та автомобіль Шевроле Авео і причип до нього придбані за її кошти, а тому є її власністю.

Вважає, що позивачем не було доведено свого права на спірне майно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення відповідача, яка просила задовольнити її скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги відповідача без задоволення та задоволення скарги позивача.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення частково не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2007 (том 1 а.с. 103).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.04.2018 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (том 1 а.с. 10-12).

Встановлено, що сторони проживали разом однією сім`єю з 2002 року не перебуваючи у шлюбі до 2007 року.

Даний факт не заперечується сторонами і підтверджено показами свідків.

Звернувшись із даним позовом до суду ОСОБА_1 посилався на те, що в період фактичних шлюбних відносин з 2002 року і в період шлюбу було набуто сторонами майно, яке він вважає спільною сумісною власністю і він має право на рівну частину усього майна.

Колегія суддів, погоджується із доводами позивача, що все майно яке було набуте за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі є їх спільною сумісною власністю.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 06.04.2011 року є власником будинку по АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою, площею 942,7 кв.м., рішення про державну реєстрацію від 14.04.2011, що вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( том 1 а.с.82).

Таким чином, право власності на житловий будинок виникло у відповідача в період зареєстрованого шлюбу з позивачем.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визнав те, що житловий будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю та помилково вважав доведеним, що позивач спільної участі у будівництві житлового будинку, разом із відповідачем не брав.

Крім того, суд апеляційної інстанції не вважає доведеною обставину, що при будівництві спірного житлового будинку позивач працював, як найманий працівник та отримував заробітну плату за виконану роботу, а плату проводила саме відповідач.

Недоведеним належним чином є факт, що будівництво проводилося лише за власні кошти відповідача.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо поділу рухомого майна подружжя, яке є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а саме: автомобіля ЗИЛ, модель 431410 СПГ, бортовий-С, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1991 року випуску, зареєстрований 25.06.2010 року і власником якого зазначено ОСОБА_1 (а.с.13); причіпа марки ЛЕВ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2016 року випуску, зареєстрований 22.03.2016 року, власником якого зазначений ОСОБА_1 (а.с.14); автомобіля Шевроле Авео, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, придбаний згідно договору купівлі-продажу 16.09.2011 року ОСОБА_3 (а.с.117).

Таким чином, вище вказане рухоме майно (транспортні засоби) судом першої інстанції поділено між сторонами у відповідності до чинного законодавства, виходячи із рівності часток і залишення даного майна в спільній частковій власності у сторін, оскільки майно є неподільним в натурі, а питання щодо передачі майна у власність одній із сторін зі сплатою компенсації частки іншою стороною не ставилося.

Щодо відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання за ним відповідного переліку речей особистою приватною власністю суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів набуття таких речей за власні кошти, а саме: до укладення шлюбу, чи на підставі дарування чи спадкування.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто тощо.

Відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В судовому порядку може бути встановлений не будь який факт, а виключно факт, який має юридичне значення для особи, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Колегія суддів, вважає за необхідне в частині відмови у задоволенні позову про визнання житлового будинку з господарсько побутовими будівлями та земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га розташованих за адресою АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснення їх поділу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання житлового будинку з господарсько побутовими будівлями та земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га розташованих за адресою АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснення їх поділу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськопобутовими будівлями розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку з господарськопобутовими будівлями розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,1 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 21020,65 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

05.03.2020 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді О.А. Письменний

О.І. Чельник