КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4616/2020
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 (після зміни прізвища ОСОБА_1 ) про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в розмірі 10300 гривень та судових витрату справі.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості на підставі наказу № 29-к від 09.03.2011 року.

В подальшому відповідача направлено до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня магістр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці».

Відповідно до умов Договору, укладеного 31.08.2012 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським міським центром зайнятості та ОСОБА_1 , підготовка здійснюється за кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття з подальшим працевлаштуванням в органах державної служби зайнятості та відпрацюванням не менше трьох років.

Однак, наказом Київського міського центру зайнятості від 11.11.2014 р. № 232-к відповідача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям міського центру зайнятості 21.11.2014 року за угодою сторін.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок по відпрацюванню трьох років в Київському міському центрі зайнятості, остання на підставі 5.2.3 Договору зобов`язання відшкодувати до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість навчання та всі інші витрати, пов`язані з навчанням в зв`язку зі звільненням з роботи в системі державної служби зайнятості України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року у задоволені позову Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 (після зміни прізвища ОСОБА_1 ) про стягнення коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач - апелянт Київський міський центр зайнятості в особі директора Білича Віктора Олександровичаподав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що строк позовної давності , який був застосований судом першої інстанції при ухвалені рішення, є необґрунтованим та таким, що не застосовується в разі стягнення заборгованості перед фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, незалежно від характеру такої заборгованості.

Просило, скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Київського міського центру зайнятості про стягнення коштів в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Київського міського центру зайнятості від 09.03.2011 року № 29-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості.

Згідно з направленням від 05.07.2012 року Київський міський центр зайнятості направив ОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня магістр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці».

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 20.08.2012 року № 251 ОСОБА_1 зараховано з 01.09.2012 року студентом першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «Управління персоналом та економіка праці» за кошти фізичних або юридичних осіб.

31.08.2012 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським міським центром зайнятості та ОСОБА_1 укладено Договір № МФУП/06/12 про підготовку магістра за денною формою навчання.

Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 27.06.2013 року № 211 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «магістр з управління персоналом та економіка праці» за спеціальністю «Управління персоналом та економіка праці» та видано диплом магістра державного зразка НОМЕР_1 .

Наказом Київського міського центру зайнятості від 28.10.2013 року № 181-к ОСОБА_1 головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості було переведено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям Київського міського центру зайнятості.

11.11.2014 року відповідно до наказу Київського міського центру зайнятості № 232-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям міського центру зайнятості з 21.11.2014 року за угодою сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст..610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як було встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 зобов`язалась відшкодувати до Фонду на рахунок Центру зайнятості вартість навчання та компенсувати всі інші витрати, пов`язані з навчанням у разі звільнення з роботи в системі державної служби зайнятості України за власним бажанням без поважних причин або з ініціативи адміністрації відповідно до ч.3, 4, 5, 7, 8 ст.40 КЗпП України, ст.41 КЗпП України, або за п.1 ст. 36 КЗПП України, під час навчання або до закінчення трирічного строку з дня закінчення навчання.

Однак, остання не виконала свій обов`язок по відпрацюванню трьох років в Київському міському центрі зайнятості.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доводи апеляційної скарги, щодо того що до даних правовідносин строк позовної давності не застосовується у разі стягнення заборгованості перед фондом загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття, незалежно від характеру такої заборгованості, колегія суддів оцінює критично виходячи з наступного.

Натомість, колегія суддів звертає свою увагу, що згідно ч.1 ст. 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідальність за порушення порядку використання коштів Фонду, несвоєчасне або неповне їх повернення; несвоєчасне подання або неподання відомостей, встановлених цим Законом; подання недостовірних відомостей про використання коштів Фонду, несе роботодавець. За порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду накладається штраф у розмірі наданої Фондом суми, використаної з порушенням.

Отже, виходячи з положень ст. 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», вказаною статтею Закону визначено, що відподальність за порушення норм ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ЗУ «Про зайнятість населення» несе роботодавець (в даному випадку позивач, Київський міський центр зайнятості), у вигляді штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості (роботодавця) перед Фондом.

Таким чином, норми ч. 4 ст. 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не поширюються на правовідносини між позивачем та відповідачем у даному спорі.

Крім того, колегія суддів звертає свою увагу, що апелянтом - позивачем не надано жодного доказу фактичної сплати Фондом грошових коштів за навчання відповідача в Інституті за період вересень 2012 року - червень 2013 року.

Відповідно, колегія суддів вважає й відсутня будь-яка заборгованість відповідача перед Фондом.

Колегія суддів, беручи до уваги вище встановлене вважає, що судом першої інтонації було вірно застосовано загальні норми Цивільного кодексу України, щодо строків позовної давності.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - цестрок у межах якого особа може звернутися до з вимогою про захист свого цивільного або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (після зміни прізвища та імені ОСОБА_1 ) звільнено з посади за угодою сторін 21.11.2014 році., згідно наказу Київського міського центру зайнятості № 232-к від 11.11.2014року.

Виходячи з положень Договору, звільняючи 21.11.2014 року ОСОБА_1 (після зміни прізвища та імені ОСОБА_1 ) за угодою сторін, Позивач усвідомлював та знав про порушення свого права відповідно до трьохстороннього Договору, та особу, яка його порушила.

До суду ж першої інстанції позивач за захистом свого права звернувся лише 04.12.2018 року., в той час, коли трирічний строк позовної давності у Позивача за вказаним позовом сплинув 22.11.2017 року.

Тобто позивач звернувся з позовом до суду з порушенням строку позовної давності на звернення до суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.UK style='tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed Light"; tag1:black;background:white'> проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

А тому висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

Отже, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді В.В. Гуль

А.С. Сержанюк