Справа № 161/2628/20
Провадження № 2/161/1672/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді - Пахолюка А.М.,

при секретарі - Будько І.Ю.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору пожиттєвого утримання,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору пожитєвого утримання.

Свій позов мотивує тим, що 12 серпня 1997 року між нею, її чоловіком ОСОБА_5 з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено нотаріально посвідчений договір пожиттєвого утримання (далі -договір). За умовами даного договору вона та її чоловік передали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , тоді як останній зобов`язувався довічно утримувати їх, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядати, надавати необхідну допомогу з правом довічного проживання у даній квартирі. Вартість матеріального забезпечення визначена умовами договору в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час сплати. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , таким чином вищезгаданий договір пожиттєвого (довічного) утримання в частині зобов`язань ОСОБА_2 , щодо його утримання, припинився. Крім того, вказує, що після смерті чоловіка відповідач припинив належним чином виконувати зобов`язання за договором, а з 2006 році ОСОБА_2 зареєстрував у квартирі, в якій вона проживає, свого сина ОСОБА_6 , а в 2009 році його дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Також зазначала, що відповідач почав пропонувати їй переїхати жити у сільську місцевість до його родичів і після кожної її відмови починалися сварки та психологічний тиск зі сторони відповідача.

Зазначила, що раніше вже неодноразово зверталася з аналогічними позовами до суду. Однак, рішеннями судів у задоволенні позовів було відмовлено.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликалася на те, що внаслідок намагання розірвати договір пожиттєвого (довічного) утримання стосунки з відповідачем значно погіршилися, що виразилося у прихованих знущаннях, принижуваннях, через його негативне ставлення до неї виникають постійні сварки. Дані факти підтверджуються медичною документацією та показаннями свідків. Крім того, посилається на ту обставину, що 12.08.2016 року відповідач наніс їй тілесне ушкодження на підставі чого останнього визнано винним та притягнуто до кримінальної відповідальності.

Також зазначила, що вона є людиною досить похилого віку. Через свій вік вона не має можливості належним чином забезпечувати себе усім необхідним. Обумовлений в договорі розмір матеріального забезпечення не є достатнім для забезпечення її належного рівня життя, на даний час їй допомагають сусіди, а також вона була змушена звертатись до Територіального центру соціального захисту м. Луцька для укладення договору про надання соціальних послуг.

На неодноразові прохання до ОСОБА_2 належним чином надавати їй необхідну допомогу по купівлі продуктів харчування, супроводженню до лікарень, купівлі ліків, наданні коштів на медичне обслуговування та інше, позивач отримувала відповіді від відповідача про належне виконання ним своїх обов`язків, на зауваження та пропозиції позивача не реагував.

Також зазначила, що неодноразово надсилала ОСОБА_2 пропозицію щодо добровільного розірвання договору по життєвого утримання, однак останнім дані пропозиції залишенні без задоволення.

На підставі вищевикладеного просить суд, розірвати договір пожиттєвого (довічного) утримання від 12.08.1997 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої в частині довічного утримання ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Четверговою Е.О., реєстраційний запис №359; скасувати право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 до відчуження у відповідності до договору пожиттєвого (довічного) утримання від 12.08.1997 року, та визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за позивачкою ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 03 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки ним зобов`язання, що визначені у договорі виконуються навіть у більшому обсязі, ніж передбачено. Вказує, що позивачка відмовляється приймати від нього допомогу, що дає підстави вважати про односторонню відмову позивачки від договору довічного утримання, що не є підставою для розірвання договору. Крім того, зазначив, що не має підстав для скасування права власності на його Ѕ частини в квартирі АДРЕСА_1 . В задоволенні позову просив відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав в ній зазначених. Просив суд позов задовольнити.

Відповідач заперечив щодо задоволення позову з підстав зазначений у відзиві та додаткових письмових поясненнях. Суду додатково пояснив, він уклав договір з позивачкою та її чоловіком 1997 році і протягом 15 років належним чином виконує умови договору. Пояснив, що після першого звернення позивачки до суду їхні відносини загострились, позивачка перестала пускати його в квартиру, ключа від квартири йому не дає, з власної ініціативи сама не приймає допомоги від нього. В задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представник відповідача підтримала пояснення свого довірителя, вказувала на те, що відповідач свої зобов`язання визначені у договорі виконує в повній мірі, небажання позивачки отримувати від нього допомогу дає підстави вважати про односторонню відмову позивачки від договору, що в силу положень ст. 755 ЦК України не є підставою для його розірвання.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. За положеннями п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значу цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Судом встановлено, що 12 серпня 1997 року між ОСОБА_4 , її чоловіком ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 , з іншої було укладено договір пожиттєвого утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Четверговою Е.О., реєстровий № 1-793 (далі - договір довічного утримання), за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , тоді як останній зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядати, надавати необхідну допомогу з правом довічного проживання у даній квартирі. Вартість такого матеріального забезпечення визначена в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час сплати (а.с.15).

Як вбачається зі свідоцтва про смерть (а.с.16), ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - відчужувач ОСОБА_5 , а отже з цього моменту вищезгаданий договір довічного утримання є припиненим в частині щодо зобов`язань ОСОБА_2 по утриманню ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що позивач на підставі договору оформив право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 17).

Із пояснень сторін в судовому засіданні судом встановлено, що на даний час позивач та відповідач знаходяться у неприязних стосунках між собою.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували декілька судових справ щодо розірвання вищевказаного правочину з ініціативи ОСОБА_4 з підстав неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором. Судовими рішеннями місцевого та апеляційного суду, які набрали законної сили, в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору по життєвого утримання відмовлено, встановлено належне виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків (а.с.30-32,39-47).

В обґрунтування позовних вимог даного позову, позивач покликається на неналежне виконання відповідачем своїх обов?язків по договору, а також на факт заподіяння їй тілесних ушкоджень, що встановлений вироком суду.

Відповідно до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зі сторони позивача, так і свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 зі сторони відповідача, у своїх показаннях суду підтвердили той, факт, що відповідач ОСОБА_6 на даний час не має можливості спілкуватися із ОСОБА_4 , так як у нього відсутні ключі до квартири, а позивач не надає йому добровільно можливість передати продукти харчування чи вчинити інші дії по її догляду, мотивуючи це побоюванням за своє здоров?я та життя.

Відтак, неможливість відповідачем виконувати свої обов?язки, передбачені п.п.5, 6 укладеного між сторонами договору довічного утримання, зумовлені відповідними діями позивача.

При цьому, наявність укладеного 19 грудня 2019 року між позивачкою та Територіальним центром соціального обслуговування договору про надання соціальних послуг (а.с. 56-59) не випливає на вищевикладені висновки суду, оскільки, позивач уклала цей договір на власний розсуд без погодження із відповідачем. Відтак, позивач безпідставно посилається на необхідність укладення зазначеного договору у зв?язку із невиконанням відповідачем своїх обов`язків по її утриманню.

Мотивуючи необхідність обмеження спілкування з відповідачем, позивач вказувала на неправомірні дії відповідача щодо завдання їй тілесних ушкоджень, що встановлено ухвалою Волинського апеляційного суду від 07.10.2019 року. Цим судовим рішенням змінено в частині покарання вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.07.2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з приводу заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у серпні 2016 року (а.с.53-55).

Оцінюючи зазначені обставини, суд виходить з наступного.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України. За змістом ч. 5 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що відповідач протягом більше ніж 15 років з моменту укладення спірного правочину належно виконував свої обов?язки по договору, що встановлено вищевказаними судовими рішеннями у цивільних справах.

Із матеріалів справи вбачається, що у 2013 році відповідач змушений був також звертатися із позовом до позивача про вселення у квартиру, в якій ОСОБА_4 на даний час проживає, і судовим рішенням встановлено також порушення права відповідача на використання цієї квартири (а.с. 42). Крім того, в судовому засіданні сторонами визнано той факт, що ОСОБА_4 виконавши рішення суду щодо передачі ключів від квартири відповідачу, повторно змінила замки у квартирі.

Отже, позивач, як сторона договору, в даному випадку, також вчиняла дії, що порушують права відповідача.

За існування вищевикладених обставин, суд вважає, що позивач, як сторона оспорюваного правочину, вчиняючи активні дії щодо перешкоджання відповідачу у реалізації своїх обов`язків по договору, безпідставно вказує на наявність лише вини останнього у таких діях.

При цьому, суд враховує ту обставину, що заподіяння тілесних ушкоджень позивачу мали місце у 2016 році, тобто, за наявності у той час аналогічного спору між сторонами (а.с. 43-47), однак, ОСОБА_4 жодним чином в обґрунтування своїх вимог не зазначала про ці обставини.

Позивач, як потерпіла від злочину, на даний час не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення до відповідача окремого позову про відшкодування шкоди, внаслідок злочину.

Відтак, на думку суду, посилання позивача на винні дії відповідача, в тому числі і щодо заподіяння тілесних ушкоджень, як на підставу для задоволення позову, не відповідають встановленому у статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено обставин, які підтверджували б наявність і сукупність усіх чотирьох умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України для розірвання договору довічного утримання у зв`язку з істотною зміною обставин, а тому в силу вимог ч.5 ст.16 Цивільного кодексу України позивачу слід відмовити у захисті її цивільного права, щодо розірвання правочину та скасування права власності відповідача на Ѕ частину квартиру.

Сам факт неприязних відносини, які склались на даний час між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до задоволення не підлягають за безпідставністю.

Керуючись 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 12, 13, 15, 16, 651, 652, 744, 746, 749, 755 Цивільного кодексу України, ст. 425 ЦК Української РСР суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору пожиттєвого утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_4 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ідентифікаційний код - невідомо, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк