Справа № 541/379/18
Номер провадження 2/541/7/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 вересня 2020 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Городівського О.А.,

за участю секретаря - Ніколаєнко М.В.,

позивача ОСОБА_1 її представника адвоката Огризкова А.А.

відповідача ОСОБА_2 його представника адвоката Пугач С.В.

та представника третьої особи, адвоката Сидоренко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у поряду загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

та позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частину спірного будинку,

в с т а н о в и в:

14.02.2018 ОСОБА_3 звернулась до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій виклала позовну вимогу про поділ у натурі на дві часини житловий будинок, господарські споруди та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у її особисту приватну власність частину, вартість якої перевищує частину відповідача на суму 81270 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 07.10.1995 по 20.10.2017 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу подружжям були набуті земельна ділянка та житловий будинок. Так на підставі договору дарування від 15.03.2001 № 1-615 відповідач отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,1007 з цільовим призначенням, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Протягом 2000-2007 року подружжям за спільні кошти на вказаній земельній ділянці побудували житловий будинок загальною вартістю 714450,00 грн., який за даними технічного паспорта виготовленого 22.08.2011 року ДКП «Миргородтехінвентаризація», складається саме з житлового будинку «А-1», загальною площею 133 кв.м та житловою площею 42,7 кв.м, сараю - літньої кухні «Б», вбиральні «В» і споруд №№ 1-8. Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 16.09.2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, житловий будинок закінчений будівництвом і готовий до експлуатації.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2018 року право власності ОСОБА_2 на даний будинок було зареєстровано 26.01.2016 року.

Посилаючись на положення ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю 60, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України позивачка вважає, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу на рівні частини.

Окрім того позивачка вказує, що у їх подружжя за спільні сімейні кошти придбано автомобіль Renault Kangoo з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який отримав пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді 19.06.2016 . Після даної транспортної пригоди автомобіль втратив свою цінність. Проте позивачці відомо, що 09.10.2017 Моторно транспортне страхове бюро України виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування пошкодженого авто у сумі 81270 грн. З урахуванням даного факту позивачка просить під час поділу будинку збільшити її частку на половину вказаної суму, а частку ОСОБА_2 зменшити також на половину суми отриманого страхового відшкодування.

Ухвалою суду від 29.11.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження.

Скориставшись свої правом відповідач ОСОБА_2 надав до суду 06.03.2018 відзив на позовну заяву, у якому заперечив позовні вимоги ОСОБА_3 . Викладаючи аргументи підтвердив факт перебування у шлюбі з позивачкою у період з 07.10.1995 по 20.10.2017. Також повідомив, що 15.03.2001 на підставі договору дарування його мати, ОСОБА_4 , подарувала йому земельну ділянку та недобудований будинок, ступінь будівництва якого становила 66 %, по АДРЕСА_1 . А тому відповідач не вважає даний будинок спільною сумісною власністю сім`ї, незважаючи на те, що він не заперечує факт, що добудова будинку проводилась у період шлюбу.

З приводу поділу страхового відшкодування ОСОБА_2 заперечував щодо його поділу, так як отримані кошти він витратив на матеріальне забезпечення їх спільного сина ОСОБА_5 , який навчається у Полтавському національному педагогічному університеті.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 повідомляє, що рішення про придбання земельної ділянки для будівництва прийнято ними в 1997 році. Реєстрацію придбаної земельної ділянки з певними початковими будівельними роботами вирішили провести на мати відповідача, ОСОБА_4 . Однак будівництво здійснювала їх сім`ї як особистою участю, участю їх родичів так і спільними сімейними коштами.

Позивач вказує, що на момент оформлення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 процент готовності будинку становив лише 30%, а інформація зазначена у договорі є недостовірною.

20.03.2018 ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог у якій окрім позовних вимог, які були вказані у первісній позовній заяві виклала позовні вимоги про визнання житлового будинку та земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування доданих позовних вимог ОСОБА_3 посилається на положення ст. 62 СК України, відповідно до яких майно дружини або чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затратах або затратах другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка вказує, що на придбання спірної земельної ділянки з початковою стадією будівництва та будівельними матеріалами витрачені спільні кошти сім`ї в сумі 600 дол. США. Сума договору становила 1500 дол. США. Договір купівлі-продажу за спільним рішенням оформлений на мати чоловіка ОСОБА_4 . З самого початку для будівництва витрачались кошти сім`ї, незважаючи на те, що документи оформлені на матір відповідача. На момент оформлення договору дарування укладеного між ОСОБА_4 та відповідачем готовність будівництва не становила 66 %, як зазначено у договорі, так як були побудовані лише стіни та дах, без жодних внутрішніх робіт. На переконання позивачка процент готовності будівництва становив 30%. У подальшому всі будівельні роботи та облаштування будинку та господарських споруд здійснювалось за спільні сімейні кошти та власну працю.

28.03.2018 відповідач надав суду заперечення в яких не погодився з аргументами позивача вказуючи на те, що вона була обізнана про придбання ОСОБА_4 земельної ділянки та будинку на початковій стадії будівництва. Також заперечуючи обґрунтування позивача вказував, що ним 25.10.1991 року в с. Трудолюб Миргородського району отримано земельну ділянку для будівництва будинку. Також відповідач проти зарахувати при поділі будинку суму коштів отриманих ним у якості страхового відшкодування, так як всі кошти він використав на забезпечення їх спільного сина ОСОБА_5 .

За заявами учасників судового розгляду суд призначив судово будівельно-технічну експертизу відповідно висновку якої встановлено вартість будинковолодіння на момент проведення експертизи, вартість фундаменту, стін, даху житлового будинку та підвалу, також запропоновано варіанти поділу будинку та господарських споруд на частки 61/100 та 39/100. Окрім того у висновку зазначено, що розробити варіант розподілу будинковолодіння відповідно до частко 17/100 та 83/100 не представляється можливим.

До початку судового розгляду 01.02.2019 до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 , яка ухвалою суду прийнята до спільного розгляду з первісною позовною заявою. У позовній заяві вона виклала вимогу до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який є предметом первісної позовної заяви.

ОСОБА_4 у позовній заяві детально повідомляє про обставини набуття нею права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Які будівельні роботи проводились нею за участю її родичів у період з 1997 року по 2001 рік. А також її участю у будівництві спірного будинку після того як вона подарувала недобудований будинок сину, ОСОБА_2 .

Так як на даний час вказаний будинок є предметом поділу між її сином та колишньою невісткою, ОСОБА_4 , враховуючи її фінансовий та особистий вклад у будівництво, вважає, що вона має право 1/3 частину спірно будинку на підставі положень ст. 368 ЦК України.

04.02.2019 ОСОБА_3 подала позовну заяву про збільшення позовних вимог у якій при поділі спільної сумісної власності, яким є спірний будинок та земельна ділянка, запропонувала виділити їй частку відповідно до одного з варіантів розподілу який запропонований у експертному висновку від 19.11.2018. А також додала вимогу про стягнення з ОСОБА_2 коштів у сумі 40342 грн., що становить Ѕ частини страхового відшкодування за пошкодження автомобіля, яку отримав відповідач.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Огризков А.А. підтримали позовні вимоги які викладені у останній позовній заяві про збільшення позовних вимог. Наполягали на запропонованому ними варіанті поділу будинку та стягненні половини страхової виплати, яку отримав відповідач на відшкодування вартості автомобіля який перебував у їх спільній сумісній власності.

Позовні вимоги ОСОБА_4 вважають безпідставними, тому заперечували їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Пугач С.В. визнали позовні вимоги ОСОБА_3 частково. Вважали, що вона має право на частку спільній сумісній власності, яким став будинок по АДРЕСА_1 , після його добудови за рахунок сімейних коштів та спільної праці. Однак її частка не може становити більше 17/100, так як на момент дарування будинку ступінь його готовності до введення в експлуатацію становив 66 %.

Відповідач заперечував вимоги про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 половини коштів, які він отримав у рахунок компенсації пошкодженого автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності посилаючись на те, що він використав дані кошти на утримання їх спільного повнолітнього сина, який на даний час навчається, однак його забезпеченням повністю займається він особисто без допомоги ОСОБА_3 , яка проживає окремо від них.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу та свідчення свідків, приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а вимоги позову ОСОБА_4 не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.10.1995 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано 09.10.2017. В період шлюбу 15.03.2001 відповідач від своєї матері, ОСОБА_4 , отримав в дар незакінчений будівництвом житловий будинку та земельну ділянку розміром 0,1007 га надану для обслуговування житлового будинку, що знаходиться у в АДРЕСА_1 , що в цілому складається з незакінченого будівництвом житлового будинку, процент готовності якого становить 66 % та підвал.

В період шлюбу за рахунок спільних коштів, особистою трудовою участю та участю їх близьких родичів проведено добудову будинку та господарських приміщень.

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 16.09.2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, житловий будинок закінчений будівництвом і готовий до експлуатації. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2018 року право власності ОСОБА_2 на даний будинок було зареєстровано 26.01.2016 року.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст.25 КпШС України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні вимоги містить ч.1 ст.62 СК України, норми якого діють з 2004 року по даний час, якою визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Відповідно до наявних доказів у матеріалах справи, показань сторін, свідчень свідків допитаних в ході судового розгляду встановлено, що у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбулись зміни в частині добудови спірного будинку його облаштування для проживання побудови господарських споруд. За період сумісного проживання подружжям в даному будинку були проведені роботи по влаштуванню системи водопостачання, водовідведення, опалення з встановленням котла та інше. Суд вважає, що відбулося істотне збільшення вартості спірного майна. А тому позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання спірного будинку та земельної ділянки на якій він розташований спільною сумісною власністю підлягають до задоволення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, при вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя судом враховується, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку статті 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Під час розгляду справи суду не надавались докази вартості майна на момент набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний будинок (15.03.2001) з можливістю його співставлення з ринковою вартістю на момент судового розгляду справи. Однак в розпорядженні суду наявний належний доказ, в якому зазначено, що на момент укладення договору дарування будинку процент його готовності становив 66 %. А тому виходячи з аналізу положень ст. ст. 57, 62 СК України, право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 виникло лише на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, тобто на 34% спірного будинку. Інша частина спірного майно відповідно до закону є особистою приватною власністю відповідача.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

З урахування того, що суд визначив спільну сумісну власність позивача та відповідача на спірний будинок лише в частці 34 %, а висновком будівельно-технічної експертизи встановлено неможливість поділу будинку з урахуванням частки в ньому 17 %, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо виділу її частки в натурі.

Судом повністю задовольняються позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 40342 грн., які становлять половини суми, яку отримав відповідач у рахунок відшкодування шкоди у зв`язку пошкодженням автомобіля, який являвся спільною сумісною власністю подружжя. Суд не відходить від засад рівності при поділі даної спільної сумісної власності незважаючи на докази того, що відповідач витрачав значні кошти на утримання спільного, однак повнолітнього сина, ОСОБА_5 .

Суд повністю відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Підставою відмови у задоволенні її позовних вимог є те, що її фінансова допомога та особиста участь в будівництві будинку, який з 15.03.2001 став особистою приватною власністю її сина, не породжує у неї права власності на спірне майно. Так само як і участь сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за рахунок сімейних коштів так і за рахунок особистої участі у будівництві не породжувало у них права власності на земельну ділянку та будівництва, коли воно перебувало у власності ОСОБА_4 .

При розподілі судових витрат суд керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, враховує часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю лише на 34 %, відмову у задоволенні позовних вимог про виділ частки в натурі та повне задоволення позовної вимоги про стягнення коштів у сумі 40342 гривні. Також судом враховано, що витрати на проведення експертизи, які понесли як ОСОБА_3 так і ОСОБА_2 стосуються позовної вимоги про виділення частини будинку в натурі у якій відмовлено повністю.

Керуючись 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 34/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 34/100 частин земельної ділянки площею 0,1007 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти в сумі 40342 (сорок тисяч триста сорок дві) гривні.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 1008 (тисячу вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 4004 грн.

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 18 вересня 2020 року.

Суддя О. А. Городівський