ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

18 лютого 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Куценко Т.Р. ознайомившись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів, укладеного 22 серпня 2014 року з подальшими змінами від 21 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в розмірі 392 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі посилається на те, що участі у розгляді справи він не брав, але дане судове рішення порушує його права та обов`язки, а тому вважає, що має право на його апеляційне оскарження.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які брали участі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідні роз`яснення містяться і в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку №12 від 24 жовтня 2008 року.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року.

Правовий аналіз наведених норм Закону свідчить про те, що право на апеляційне оскарження судових рішень мають учасники справи або особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначає, що він є членом родини ОСОБА_3 (є чоловіком її дочері), зареєстрований за адресою; АДРЕСА_1 . Будь-якого іншого майна у власності не має. Домоволодіння розташоване за вказаною адресою належить на праві власності ОСОБА_3 . В порядку примусового виконання оскаржуваного рішення суду від 11 жовтня 2017 року приватним державним виконавцем виставлялось на примусову реалізацію домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 . Посилаючись на відсутність іншого житла заявник апеляційної скарги вважає, що рішенням суду від 11 жовтня 2017 року порушені його права на житло.

Проте, відмовідно до матеріалів справи предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за договором позики укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , де ОСОБА_3 є правонаступником всіх прав та обов`язків після смерті ОСОБА_4 , як її спадкоємиця. Отже, ОСОБА_1 не є стороною договору позики та не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 . Також приймається до уваги, що при розгляді даної справи не вирішувалось питання щодо права володіння, користування та розпорядження домоволодінням за адресою; АДРЕСА_1 , тоді як примусове реалізація вказаного майна відноситься до порядку виконання рішення суду, що не впливає на його законність та обгрунтованість.

Таким чином, виходячи з того, що ОСОБА_1 не брав участі у справі, а оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, оскаржуване рішення будь-яких висновків ані відносно ОСОБА_1 , ані висновкі відносно домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 не містить приходжу до висновку, що апеляційна скарга підлягає поверненню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Зокрема, з цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З урахуванням наведеного, вважаю, що при розгляді даної справи не вирішувались питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 357 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року повернути скаржнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з цього часу.

Суддя Т.Р. Куценко