Номер провадження 22-ц/804/2538/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Корчистої О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 4 апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2020 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі № 234/16730/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про заміну сторони у виконавчому провадженні (суддя першої інстанції Кравченко О.Ю.), -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», Товарис-тво з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

Заява мотивована тим, що 16 серпня 2011 року Совєтським районним судом м. Макіївки Донецької області ухвалено рішення у справі № 2-849/11, яким позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року у розмірі 43 771 грн. 57 коп., а також судові витрати: судовий збір у розмірі 437 грн. 72 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн.

08 грудня 2011 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року з усіма змінами та доповненнями до нього, який укладено між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2

18 жовтня 2018 року відбулись відкриті торги (голландський аукціон) щодо реалізації про-дажу (права вимоги) за лотом № F11GL31224, до якого включені права вимоги боргу за кредит-ним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року.

Відповідно до результатів проведення відкритих електронних торгів, які були оформлені протоколом № UA-EA-2018-09-21-000004-b від 18 жовтня 2018 року переможцем стало ТОВ «Вердикт Капітал».

За результатами торгів, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» (Новий креди-тор) укладено договір купівлі-продажу № 949/К від 09 листопада 2018 року.

За даним договором право вимоги за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року з усіма змінами і доповненнями до нього, перейшли до ТОВ «Вердикт Капітал».

15 березня 2019 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 укладено договір № 15/03-19 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року з усіма змінами та доповненнями.

Враховуючи наведене, заявниця просила суд замінити стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на ОСОБА_1 у справі № 2-849/11 за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року.

Ухвалою Краматорського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, про-сить скасувати ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2020 року та ухвалити нову ухвалу про заміну стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на правонаступника ОСОБА_1 у справі № 2-849/11.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заявник вважає помилковими висновки суду, оскі-льки набуття нею права вимоги до боржника ОСОБА_2 відбулося за договором відступлення права вимоги укладеного з ТОВ «Вердикт Капітал» в межах чинного законодавства. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість ОСОБА_1 бути належним правонаступником позивача ПАТ «Кредитпромбанк», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Вердикт Ка-пітал» у виконавчому провадженні з виконання рішення у цивільній справі № 2-849/11 від 16 серпня 2011 року на тій підставі, що ОСОБА_1 не є фінансовою установою.

Заінтересованими особами ПАТ «Кредитпромбанк», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Вердикт Капітал», ОСОБА_2 письмові відзиви на апеляційну скаргу заявника на час розгляду справи не надані.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 та представники заінтересованих осіб ПАТ «Кредитпромбанк», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Вердикт Капітал» не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заінтересована особа ПАТ «Дельта Банк» судову повістку-повідомлення про розгляд спра-ви 16 вересня 2020 року отримала 11 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 129).

Заінтересовані особи ПАТ «Кредитпромбанк», ТОВ «Вердикт Капітал» судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 вересня 2020 року отримали 11 вересня 2020 року, що підт-верджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 128, 130)

Заінтересована особа боржник ОСОБА_2 про дату час та місце розгляду справи повідом-лений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України з посиланням на веб-адресу ухвали про призначення справи до розгляду в Єдиному державному реєстрі судових рі-шень 04 серпня 2020 року (а.с. 114). У відповідності ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 р. № 2147-VIII) з опублікуванням такого оголошення особи вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Від заявника ОСОБА_1 надійшло клопотання про слухання справи 16 вересня 2020 ро-ку без її участі (а.с. 124).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність заявника ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 та представників заінтересованих осіб ПАТ «Кредитпро-мбанк», ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Вердикт Капітал», явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за на-явними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріали оскаржуваної ухвали суду містять кредитний договір № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , договір застави майна № 06YY-00102/1ФО14 від 27 липня 2006 року між тими ж сторонами (а.с. 3-9).

Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 06 серпня 2011 року у справі № 2-849/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» в особі Донбаської філії ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року в сумі 43 771 грн. 57 коп., а також судові витрати: судовий збір у розмірі 437 грн. 72 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. Рішення набрало законної сили (а.с. 31-32).

До матеріалів справи залучено договір купівлі продажу майнових прав від 19 листопада 2018 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», предметом якого було відступлення право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, що виникло на підставі укладених договорів, перелік яких наведено у додатку до договору (а.с. 10,11).

Договір від 15 березня 2019 року № 15/03-19, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 лип-ня 2006 року з усіма змінами і доповненнями, який укладений між ВАТ Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 в обсязі, що визначається в цьому договорі (а.с. 12-14).

Звертаючись до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, заявник ОСОБА_1 посилаючись на норми п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України вказувала, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки та-кі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установа-ми, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових уста-нов. У зв`язку з зазначеним суд дійшов висновку, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерними є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в мо-мент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч.1 ст.227 ЦК України).

У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути за-мінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступ-лення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові ко-шти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до борж-ника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фак-тора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошо-вою вимогою, право якої він відступає.

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяль-ність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфе-рі ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансо-вими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з ре-гулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 1999 № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ч. 3 ст.1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова уста-нова, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1, ч.ч.1, 2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне ре-гулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до від-повідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти кален-дарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензу-вання, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповід-них ліцензій.

Отже, аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укла-дення.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути від-ступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом до-говору факторингу згідно зі ст.1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як та-кої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що пра-вочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг згідно з п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про банки і банків-ську діяльність» є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до ст. 2, 512-518 ЦК України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бу-ти будь-які фізичні або юридичні особи.

Аналіз ч.1 ст.1077 ЦК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяль-ність», п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фі-нансових послуг» свідчить про те, що суб`єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська (фінансова) уста-нова, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укла-дення слід враховувати, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У розумінні п. 11 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону факторинг є фінансовою послугою.

Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором фа-кторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між но-мінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором до-даткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулю-ються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кре-дитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шля-хом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 910/8670/15-г (3-226гс16), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №910/6659/17 та у постанові Касацій-ного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17.

Отже, характерними ознаками договору факторингу є те, що:

йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором);

його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою на-став, а також майбутньої грошової вимоги);

метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, який не відповідає зазначеним ознакам, не є договором факторингу, а є право-чином з відступлення права вимоги (цесії).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського су-ду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 вказано, що, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, або визнання недійсним цього договору у встановленому поряд-ку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.

Переглядаючи ухвалу суду від 22 квітня 2020 року у даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону.

Дослідивши укладений 15 березня 2019 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 договір № 15/03-19 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що вказаний договір має ознаки договору факторингу, оскільки предметом цього договору є переуступка права грошової вимоги, за відступлення якої ТОВ «Вердикт Капі-тал» отримує фінансування (ціна договору визначена у розмірі 26 702 грн. 90 коп.). При цьому сам договір є платним, тому що до фактора в особі ОСОБА_1 переходить право вимоги до Боржника за кредитним договором № 06YY-00102ФО14 від 27 липня 2006 року, загальна сума заборгованості за яким станом на дату укладення договору факторингу становить 110 939 грн. 57 коп.

Враховуючи, що специфічний суб`єктний склад договору факторингу від 15 березня 2019 року сторонами не дотримано ( ОСОБА_1 не надала доказів на можливість здійснювати фі-нансові, в тому числі факторингові операції), він носить ознаки нікчемного.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 152 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підста-ві кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фі-нансова установа.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються вста-новлені судом обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задо-волення апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

О.І. Корчиста