ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №588/1770/18

Номер провадження 22-ц/816/1817/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 16 червня 2020 року в складі судді Линник О.С., ухвалене у м. Тростянець, повний текст якого складено 26 червня 2020 року,

у с т а н о в и в:

19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги мотивував тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 з 10 серпня 1984 року до 14 грудня 2010 року, ними на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1987 року був придбаний житловий будинок по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій він розміщений, площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:007:0062, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та земельна площею 0,076 га, кадастровий номер :00:007:0063, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства належить йому на праві власності.

Після перебудови будинку у 1996 році, йому було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, зареєстроване Охтирським БТІ 30 жовтня 1996 року за № 1271.

ОСОБА_2 створює йому перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю колишнього подружжя, не допускає його до цього майна, тому за неможливості досягнути згоди щодо поділу у добровільному порядку спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 просив:

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, приватизовану земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0062 та приватизовану земельну ділянку площею, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0063, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право приватної власності ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна, та провести їх поділ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,1000 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0062, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,0076 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , 28 березня 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 24-26) про:

- встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- визнання за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 00:00:007:0062.

Вимоги мотивувала тим, що має однакові з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на побудований будинок із господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Доводить, що приймала участь у будівництві спірного будинку, вселилася в нього як член сім`ї у 1996 року та зареєстрована з 1997 року.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, приватизовану земельну ділянку площею 0,1000 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0062 та приватизовану земельну ділянку площею 0,0076 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0063, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , припинено право приватної власності ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна, та проведено їх поділ.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,1000 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0062, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,0076 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0063, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання факту спільного проживання однією сім`єю, визнання права у спільній сумісній власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у сумі 1561 грн 86 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вказує, що проживала разом з зятем ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_2 однією сім`ю, мали спільний бюджет, разом вели домашнє господарство та будували будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Також вона брала участь у фінансуванні будівництва спірного будинку, віддавала пенсію та, продавши у 1989 році свій житловий будинок у с. Хрущовка Богодухівського району Харківської області, всі отримані кошти віддала ОСОБА_1 для будівництва нового будинку, що ним не заперечувалося у засіданні суду першої інстанції. Це все достовірно підтверджено показами свідків у суді першої інстанції.

Доводить, що на час введення в експлуатацію нового будинку та отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок вона була членом сім`ї подружжя ОСОБА_7 , спірне нерухоме майно придбане в результаті спільної праці членів сім`ї і їх частки є рівними.

Вважає помилковою відмову суду у застосуванні строку позовної давності так як ОСОБА_1 втратив інтерес до спірного майна з 2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_1 був членом сімї ОСОБА_3 . Суд першої інстанції не надав оцінки факту передачі автомобіля ВАЗ 21063 ОСОБА_1 . Вказує, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не заперечує факту її участі у будівництві спірного будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Дяченка Ю.В., Веремієнко Т.С., які підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сумцова Є.С., які заперечували проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період із 10 серпня 1984 року по 14 рудня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с. 7, 8).

Під час шлюбу ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого Тростянецькою нотаріальною конторою 10 грудня 1987 року за № 2344, придбав житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими спорудами на АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано Охтирським МБТІ 21 січня 1988 року (т.2, а.с. 17-18).

На підставі рішення виконкому Тростянецької міської Ради народних депутатів за № 380 від 10 жовтня 1996 року замість договору купівлі-продажу від 10 грудня 1987 року, у зв`язку із перебудовою, на ім`я ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок на АДРЕСА_1 . Свідоцтво було зареєстроване 30 жовтня 1996 року Охтирським БТІ у реєстрову книгу № 37 за реєстровим №1 271, стор. 249 (т.1, а.с. 9).

За даними технічного паспорта вказаний житловий будинок «А-1ж» має загальну площу 97,0 кв.м, житлову площу 48,8 кв.м, а також прибудову «а», сарай «Б», літню кухню «В», гараж «Г», погріб «пг», ворота із огорожею «№ 1, 2» (т.1, а.с. 10-14).

У довідці-характеристиці КП Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» рік будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 вказаний 1996 рік (т.1, а.с. 15).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії СМ № 002188 від 04 грудня 1998 року та витягів з Державного земельного кадастру, спірне домоволодіння розміщене на земельній ділянці площею 0,1000 га із кадастровим номером :00:007:0062, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, та площею 0,076 га із кадастровим номером :00:007:0063, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що належить на праві власності ОСОБА_1 (т.1, а.с. 16-27).

Сторони мають двох спільних дітей, які є повнолітніми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 7).

Відповідач має також сина від першого шлюбу - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із записів у будинковій книзі та довідки про зареєстрованих осіб від 12 грудня 2018 року вбачається, що у будинку по АДРЕСА_1 на даний час зареєстровані на постійне місце проживання: ОСОБА_1 з 1997 року, ОСОБА_3 з 1997 року, ОСОБА_4 з 2002 року, ОСОБА_5 з 2004 року, ОСОБА_8 з 2015 року (т.1, а.с. 88, т.2, а.с. 21-23).

Сторонами не заперечувався факт придбання під час шлюбу домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Натомість, відповідачем заперечувався поділ домоволодіння, оскільки будівництво будинку із господарськими будівлями і спорудами із 1988 року по 2010 рік велося спільною працею та за спільні її кошти та кошти її матері ОСОБА_3 . За період відсутності ОСОБА_1 та без його участі у будинку було здійснено багато робіт з поліпшення: утеплення, встановлення нового газового та твердопаливного котла, установка бойлера, капітальний ремонт спальні, заміна дерев`яних вікон та дверей на пластикові, заміна водопровідних труб.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав докази про його участь та вклад у будівництво та облаштування домоволодіння на АДРЕСА_1 , а саме:

- договір про прямий бартерний обмін від 26.03.1996 (т.1, а.с. 211);

- накладні та квитанції про оплату будівельних матеріалів (т.1, а.с. 212-227);

- копії довідок, що підтверджують його трудову зайнятість та розмір заробітку у період із квітня 1994 року до листопада 1995 року (т.2, а.с. 15-16).

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , відповідач надала докази, зокрема:

- кредитний договір від 08.07.2008 на суму кредиту 7000,00 грн, додаткову угоду від 08.10.2009 до кредитного договору від 17.03.2008 на суму кредиту 9000,00 грн, додаткову угоду від 04.01.2013 до кредитного договору від 25.04.2008 на суму 9000,00 грн (т.1, а.с. 73-78, 167);

- накладна на відпуск матеріалів від 14.06.1993 (т. 1, а.с. 79);

- пенсійне посвідчення матері ОСОБА_3 та її посвідчення як особи, що має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни (т.1, а.с. 83-851);

- акт обстеження по розгляду заяви щодо встановлення місця проживання від 13.12.2018, згідно з яким ОСОБА_2 дійсно проживає у спірному будинку (т.1, а.с. 89);

товарні чеки та видаткові накладні за період із вересня 2010 до липня 2018 року включно про придбання будівельно-ремонтних матеріалів (т.1, а.с. 94-104,116-138,168-174);

- довідку про доходи за період з 1987 до 1999 року (т.1, а.с. 149);

- копії документів про розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період із 2000 до 2010 року (т.1, а.с. 150-164);

- історію з банківського рахунку за період із 01.01.2009 до 30.06.2009 (т.2, а.с. 165-167).

Показами свідків у судовому засіданні суду першої інстанції було підтверджено факт спільної участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у будівництві будинку на АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про наявність у неї рівного з подружжям ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на домогосподарство по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 посилалася на свою безпосередню участь у будівництві будинку та вселення у нього в 1996 році, як члена сім`ї.

Із матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що з 17 квітня 1986 року ОСОБА_3 не працює у зв`язку з виходом на пенсію за віком (т.2 а.с.52-54).

Згідно з рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 17 квітня 1995 року ОСОБА_3 належить частина домоволодіння на АДРЕСА_2 , де вона проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_9 та була зареєстрована з 13 березня 1985 року (т.2, а.с. 55-61, 169-171).

За договором від 17 червня 1989 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_10 будинок у с. Хрущова Микитівка Богодухівського району Харківської області за 2000,00 крб (т.2, а.с. 62-63).

Однак, її доводи про передачу коштів, отриманих від продажу вказаного будинку позивачу ОСОБА_1 в якості її фінансового внеску у будівництво будинку на АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження та суперечать зібраним у справі доказам.

Зокрема, допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 (покупець будинку у с. Хрущова Микитівка), вказав суду, що 17 червня 1989 року він та ОСОБА_3 уклали у сільській раді, у присутності її дочки та зятя, договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Обумовлену грошову суму він за вказівкою ОСОБА_3 передав зятю, бо він займається будівництвом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України третьою особою не було доведено належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а за відсутності доказів її участі у будівництві спірного будинку, не вбачав підстав і для визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу УРСР 1964 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність того, що ОСОБА_3 була членом сім`ї подружжя ОСОБА_7 , спірне нерухоме майно придбане в результаті спільної праці членів сім`ї.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив лише факт отримання коштів у момент вчинення правочину щодо продажу будинку ОСОБА_3 її зятем ОСОБА_1 , що не свідчить про її участь у будівництві спірного будинку отриманими коштами.

Надання ОСОБА_3 допомоги по догляду за дітьми та по господарству сім`ї ОСОБА_7 не є підставою для визнання її членом сім`ї сторін та для визнання за нею права власності у спільному майні.

У будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 почала проживати вже після завершення його будівництва та набуття його у власність сторонами, що нею не заперечується.

Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_9 , про учать якого у будівництві спірного будинку вона стверджує, помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2, а.с. 70), а будинок придбано 10 грудня 1987 року, право власності зареєстровано 21 січня 1988 року (т.2, а.с. 17-18), і за його життя будівельні роботи не здійснювалися.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, судом першої інстанції правильно застосовано норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент закінчення будівельних робіт - 1996 рік, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 60, 70, 71 СК України.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у період перебування в зареєстрованому шлюбі (10 серпня 1984 року - 14 грудня 2010 року) за оплатним договором від 10 грудня 1987 року за рахунок коштів подружжя, і згідно ст.ст. 22, 28 КпШС України та ст. 16 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення правовідносин), будинок з господарськими будівлями і спорудами та приватизованими у 1998 році земельними ділянки належать сторонам на праві спільної сумісної власності, причому частки кожного з них є рівними.

При цьому, встановивши, що відповідач після розлучення не чинила позивачу перешкод у здійсненні права власності на спірне майно, ОСОБА_1 до цього часу значиться зареєстрованим у будинку на АДРЕСА_1 , порушення його права спільної сумісної власності розпочалося у квітні 2018 року, про що свідчить звернення до Національної поліції України від 17 квітня 2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання встановленого ст. 72 СК України трирічного строку позовної давності до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу (т.1, а.с. 28).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами Закону, а також з положеннями п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактичних обставин у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: С.С. Ткачук

С.Г. Хвостик