Справа № 473/439/20
РІШЕННЯ

іменем України

"16" вересня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та поділ спільного майна подружжя в якому вказувала, що з 15 вересня 2001 року до 11 травня 2019 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, а саме 12 жовтня 2001 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , про що було укладено письмовий договір купівлі-продажу.

В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі за №978.

Нотаріально договір сторони не посвідчували, а тому правочин є недійсним.

Однак всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме, продавець передала покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. Разом з тим, покупець зареєстрував право власності щодо придбаного майна в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи з об`єктивних причин неможливе, що перешкоджає позивачці, як співвласнику будинку, розпорядитися ним, а тому остання просила суд визнати договір дійсним в судовому порядку.

Крім цього, оскільки між колишнім подружжям відсутня згода про добровільний поділ набутого в період шлюбу майна, а тому ОСОБА_2 просила про його поділ в судовому порядку, визнавши за нею право власності на Ѕ частку спірного будинку.

Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та поділ спільного майна подружжя з виділенням вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в самостійне провадження.

В судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, проте останній надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки та її представника, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, судом встановлено, що з 15 вересня 2001 року до 11 травня 2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, а саме, 12 жовтня 2001 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , про що було укладено письмовий договір купівлі-продажу.

В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі за №978.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 16 березня 2020 року вказаний договір купівлі-продажу будинку був визнаний дійсним.

Позивачка бажає поділити спільне нерухоме майно, проте сторони не можуть досягти згоди щодо порядку такого поділу.

Оскільки спірне майно набуте у 2001 році, а тому питання щодо його правового статусу регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (чинного на час придбання майна).

Так, згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція сформована Верховним Судом та викладена в постановах від 24 травня 2019 року у справі № 360/303/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 648/2988/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі №570/4823/15-ц.

З пояснень відповідача ОСОБА_1 вбачається, що останній не оспорює ту обставину, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Вказана обставина також знайшла своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема щодо неподільних речей, необхідна обов`язкова згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Тому, з врахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинку.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Вуїв