Провадження № 2/752/2917/20
РІШЕННЯ

Іменем України

10.09.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків та усунення перешкод в користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила суд встановити порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату, площею 23 кв.м, ОСОБА_2 - житлову кімнату, площею 10,00 кв.м, ОСОБА_4 - житлову кімнату, площею 14,00 кв.м, ОСОБА_3 - житлову кімнату, площею 13,00 кв.м, у спільному користуванні залишити, кухню, туалет ванну, дві вітальні, а також провести розподіл особових рахунків на квартиру згідно встановленого порядку користування приміщеннями квартири.

В обґрунтування позову зазначено, що батько позивача ОСОБА_4 разом із членами сім`ї на той час дружиною ОСОБА_5 , сином ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 набули право користування квартироюу АДРЕСА_1 . Після народження позивача, остання, була зареєстрована квартирі, а також після народження позивачем сина ОСОБА_2 , останній, також був зареєстрований в ній, в зв`язку з чим ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 набули право користування зазначеною квартирою. Батьки позивача померли та припинили право користування квартирою. З того часу користувачами квартири залишились чотири особи: позивач, її син, та відповідачі, однак, останні, почали чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом не допуску позивача та її сина до кімнат квартири, користування її речами без дозволу. Крім того, відповідачі припинили сплачувати комунальні послуги, та позивач вимушена сама здійснювати оплату за них. Позивач вказує, що вона пропонувала здійснити розподіл рахунків та визначити порядок користування квартирою, однак, відповідачі відмовились. Квартира є двоповерховою та складається, зокрема, із чотирьох житлових кімнат, а саме: на першому поверсі кімната 14,00 кв.м та кімната 13,00 кв.м, та на другому поверсі кімната 10,00 кв.м та 23 кв.м. а також в квартирі є кухня, ванна, туалет, та дві прихожі кімнати. З огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає, а відповідач ОСОБА_4 немає сім`ї, позивач вважає за можливе для зручності визначити порядок користування квартирою, визначивши її сину ОСОБА_2 кімнату другого поверху, площею 10,00 кв.м, позивачу кімнату другого поверху, площею 23 кв.м, а кімнати першого поверху, площами 14,00 кв.м та 13,00 кв.м, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно. Кухню, туалет, ванну та дві вітальні кімнати залишити у спільному користуванні сторін. Позивач вказує, що зазначений варіант розподілу квартири відповідатиме інтересам всіх користувачів квартири, яка на даний час не є приватизованою. З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність згоди у визначенні порядку користування квартирою між користувачами, та неможливість розділити особовий рахунок, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В грудні 2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позов, відповідно до якого він просить в задоволені позову відмовити, оскільки, доводи позивача про те, що вона в позасудовому порядку зверталась до відповідачів із пропозиціями здійснити розподіл рахунків та визначити порядок користування не відповідають дійсності, жодних листів від позивача він не отримував. Крім того, запропонований порядок користування квартирою з огляду на те, що ОСОБА_3 не проживає в квартирі, а ОСОБА_4 немає своєї сім`ї є несправедливими та недоведеними, та запропонований порядок порушуватиме права інших користувачів, у яких на даний час вже склався порядок користування житловими кімнатами в квартирі. Окремо, сторона відповідача вказує на те, що кімната, площею 14,00 кв.м є вільною, та позивач може нею користуватись та проживати в ній, однак, цього не робить. Крім того, житлова площа квартири складає 60,00 кв.м, однак, без достатніх обґрунтувань позивач просить виділити їй разом із сином в користування житлову площу розміром 33,00 кв.м, що на 3 кв.м більше ніж у інших користувачів квартири. Також є передчасними вимоги позивача про розподіл особового рахунку, оскільки, останньою не доведено, що вона зверталась до відповідних органів та відповідачів із цим питанням, та їй було відмовлено.

В лютому 2020 року позивачем було збільшено позовні вимоги та вона просила суд встановити порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користування житлову кімнату другого поверху, площею 26,6 кв.м, ОСОБА_4 - житлову кімнату, площею 13,90 кв.м, ОСОБА_3 - житлову кімнату, площею 12,70 кв.м, у спільному користуванні залишити, кухню, площею 7,50 кв.м, туалет, площею 1,3 кв.м, ванну, площею 2,5 кв.м, умивальник, площею 1,70 кв.м, коридор, площею 3,5 кв.м, пощею 6,7 кв.м, площею 10,9 кв.м, передпокій, площею 11,7 кв.м, площею 10,00 кв.м, а також кладову, площею 1,4 кв.м; провести розподіл особових рахунків на квартиру згідно встановленого порядку користування приміщеннями квартири, та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та її представник в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених підстав в позові та заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували щодо варіанту розподілу, запропонованого позивачем, вказуючи на те, що такий варіант порушуватиме права інших співкористувачів квартири. Одночасно вказали, що позивач не зверталась до них із пропозиціями розділити особовий рахунок та визначити варіанти можливого користування квартирою всіма користувачами квартири. Одночасно, відповідач ОСОБА_3 просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 29.08.1991 року, та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 03.01.2018 року, - зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ордеру № Г200383 від 19.01.1973 року, ОСОБА_4 на сім`ю із чотирьох осіб (дружину ОСОБА_5 , сина ОСОБА_6 , сина ОСОБА_4 ) було надано право на зайняття чотирьохкімнатної квартири, площею 60,00 кв.м АДРЕСА_1 .

Відповідно до копій свідоцтв про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач вказує, що на даний час в квартирі зареєстровані відповідачі, однак, відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає, а відповідач ОСОБА_4 своєї сім`ї немає та займає найбільшу за площею кімнату.

Разом з тим, слід зазначити, що достатніх доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, як і не містять доказів про кількість як офіційно зареєстрованих осіб в квартирі, так і кількість фактично проживаючих в ній осіб із зазначенням конкретних кімнат, які вони займають.

Позивач вказує, що зверталась до відповідачів із листом, в якому просила визначити порядок користування квартирою та розділити договір найму, однак, стороною позивача надано суду докази отримання зазначеного листа лише відповідачем ОСОБА_3 , тоді як докази направлення вказаного листа відповідачу ОСОБА_4 відсутні, як і відсутні докази звернення позивача до відповідних обслуговуючих організацій із проханням розподілити особовий рахунок на квартиру, та, відповідно відмови, останніх, в цьому.

Судом в ході розгляду справи було встановлено із пояснень сторін, що квартира на час розгляду даного спору є неприватизованою, та, відповідно до копії технічного паспорту від 19.08.2020 року, наданого відповідачем ОСОБА_4 , судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 112,1 кв.м, житлову площу 64,1 кв.м, та допоміжну (підсобну) площу 48,00 кв.м.

Квартира складається із чотирьох житлових приміщень: на першому поверсі житлові кімнати, площами 13,9 кв.м. 12,7 кв.м, та на другому поверсі житлові кімнати, площами 26,6 кв.м, 10,9 кв.м.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що для особистої зручності вона пропонує визначити їй та її сину кімнату на другому поверсі, площею 26,6 кв.м, а відповідачам визначити кімнати на першому поверсі, площею 13,9 кв.м та площею 12,7 кв.м, а всі інші приміщення, в тому числі і житлову кімнату, площею 10,9 кв.м, залишити в загальному користуванні сторін.

Заперечуючи проти позовних вимог та запропонованого варіанту користування квартирою, стороною відповідачів, зокрема, вказувалось на те, що позивачем не доведено те, що відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає, а відповідач ОСОБА_4 не має сім`ї, на даний час в квартирі наявне стале користування житловими кімнатами сторонами у даній справі, та доводи сторони позивача про необхідність зміни вже усталеного порядку користування житловими кімнатами є безпідставними та такими, що порушують їх права.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правовий статус житлових приміщень, що перебувають у державній власності, регулюється житловим законодавством та умовами Договорів на підставі яких дане майно передано у користування.

Відповідно до ст.64 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року, визначення порядку користування таким житловим приміщенням, відбувається або за спільною згодою членів сім`ї квартиронаймача, або за рішенням суду. При цьому поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов сторін і викличе необхідність постановки осіб на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Учасники спільного користування квартирою повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню нею, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню цим майном за спільною згодою.

Право кожного із користувачів по користуванню майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження цим майном з іншими користувачами.

Якщо ж користувчі не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Суд звертає увагу сторін на те, що первинне значення у врегулюванні відносин між користувачами квартири має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Крім того, відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 572 від 08.10.1992 р., передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, між користувачами квартири виник спір щодо користування цією квартирою, позивач вказує, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні квартирою, розділити особовий рахунок не можливо, та наявний усталений варіант користування квартирою не є прийнятним, а тому з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає, а відповідач ОСОБА_4 немає сім`ї, позивач просить виділити їй та сину в користування кімнату, площею площею 26,6 кв.м, а відповідачам визначити кімнати на першому поверсі, площею 13,9 кв.м та площею 12,7 кв.м, а всі інші приміщення, в тому числі і житлову кімнату, площею 10,9 кв.м, залишити в загальному користуванні сторін.

Позивач в позовній заяві також вказує на те, що порядок користування необхідно встановити також і для того, щоб розділити особові рахунки по оплаті комунальних послуг, в зв`язку з тим, що відповідачі за отримані послуги не сплачують, і вона вимушена сплачувати ці кошти самостійно, однак, слід зазначити, що переконливих доказів того, що позивач сплачує за комунальні послуги самостійно без участі відповідачів, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу на те, що незалежно від того, на імя кого із користувачів оформлено особові рахунки на оплату комунальних послуг, кожний із них зобов`язаний оплачувати всі витрати по утриманню майна, в т.ч. і комунальні послуги.

В ході розгляду справи суду не надано інформації про офіційно зареєстрованих осіб в квартирі, яка на час розгляду даного спору є неприватизованою, що унеможливлює визначення належного кола осіб, прав та обов`язків яких стосується даний спір, як і не надано переконливих доказів необхідності зміни вже усталеного порядку користування житловими кімнатами та того, що позивачу відповідачами чиняться перешкоди в користуванні квартирою.

Окремо варто відзначити, що стороною позивача не доведено факт звернення позивача, зокрема, до експлуатуючих організацій щодо розподілу особового рахунку, та їй в цьому було відмовлено.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, розподіл особового рахунку, та усунення перешкод в користуванні квартирою, їх недоведеність стороною позивача в ході розгляду справи, та відсутність можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог, суд вважає за неможливе встановити запропонований позивачем порядок користування приміщеннями квартири, а відтак в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Крім того, слід вказати, що, на думку суду, позовна вимога про розподіл особового рахунку та усунення перешкод в користуванні квартирою є недоведеними, оскільки, доказів належного звернення як до всіх відповідачів, так і до відповідних експлуатуючих організацій із проханням розділити особовий рахунок, та, відповідно, відмови останніх в цьому, - стороною позивача суду не надано, як і не було надано суду переконливих доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про наявність перешкод з боку відповідачів у користуванні квартирою позивачем, а відтак зазначені вимоги є безпідставними і також задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні по суті пред`ялених позовних вимог в зв`язку з недоведеністю, а тому клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, в порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 317, 355, 356, 358, 401,405 ЦК України, та ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків та усунення перешкод в користуванні квартирою, - відмовити.

Судові витрати у справі слід залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередінченко