Справа 635/4128/19
Провадження 2/635/898/2020
03 березня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді Бобко Т.В.,
секретар судового засідання Ус Ю.В.,
учасники справи:
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив визнати останню такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 20 квітня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калінічук І.В. за реєстровими номерами 473 та 475. У січні 2019 року позивачем було з`ясовано, що у зазначеному будинку, крім родичів позивача бабусі ОСОБА_4 , дружини брата ОСОБА_5 , племінниці ОСОБА_6 , також зареєстрована відповідач по справі ОСОБА_3 . Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 з моменту реєстрації і до теперішнього часу у житловому будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, особистих речей, належних їй, у будинку немає, що підтверджується актом, складеним адвокатом юридичної консультації Харківського району Харківської області ОСОБА_7 В.А. Реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує його права як власника житлового будинку, оскільки він змушений сплачувати комунальні послуги з урахуванням кількості зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. З метою захисту свого права власності на житловий будинок позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 грудня 2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Представник ОСОБА_2 , який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судове засідання не з`явився, надав суду заява про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним шляхом надіслання судової повістки, а також розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності в цілому ОСОБА_5 : 7/8 частин - на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калінчук І.В. 20 квітня 2018 року за реєстровим №473 (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №121421077 від 20 квітня 2018 року); 1/8 частина - на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калінчук І.В. 20 квітня 2018 року за реєстровим №475 (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №121426704 від 20 квітня 2018 року).
За інформацією Виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, наданою на запит Харківського районного суду Харківської області за вих.№01-20-1221 від 15 лютого 2019 року, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з 24 травня 2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з актом, складеним 18 квітня 2019 року адвокатом юридичної консультації Харківського району Харківської області Безрукавим В.А., за участю свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , у житловому будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 відсутня з березня 2018 року по день складення акту, за вказаний період відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не з`являлась, її речі у будинку за місцем реєстрації відсутні.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Тобто, за змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Разом із тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача, не проживала з ним у спірному будинку, не була пов`язана з ним спільним побутом та не вела спільне господарство.
Враховуючи викладене, застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час, а саме з березня 2018 року, покинула спірне житло добровільно. Перешкод у її проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено.
Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік, суду не надано.
Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджав відповідачу у користуванні спірним будинком, в матеріалах справи також відсутні.
Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено.
Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України та за клопотанням позивача вважає можливим залишити витрати по сплаті судового збору за позивачем.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2020 року.
Суддя Т.В. Бобко