провадження № 22-ц/824/8176/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданною представником - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України, третя особа: ОСОБА_3 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ДП «Укрвакцина» МОЗ України, в якому просив суд визнати незаконним наказ № 18-ОС від 14 серпня 2018 року та поновити його на займаній посаді в.о. головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України»; стягнути з ДП «Укрвакцина» МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 6 000 грн.; стягнути з ДП «Укрвакцина» МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному на день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ДП Укрвакцина» МОЗ України» на різних посадах. Проте, 14 серпня 2018 року наказом № 18-ОС позивача звільнено через відсутність на роботі без поважних причин по п.4 ст.40 КЗпП України з посади в.о. головного бухгалтера. Копія наказу про звільнення позивачу не вручалась, та позивач про існування цього наказу дізнався випадково. Позивач дійсно був відсутнім на роботі з 6 серпня 2018 року по 13 серпня 2018 року, однак причина його відсутності була поважною, оскільки позивач був відсутнім на роботі у зв`язку із травмою (пошкодженням зв`язок на нозі), яку він отримав на тренуванні о 07.00 год. 3 серпня 2018 року, однак не надавши цьому значення, поїхав на роботу, де виконував свої обов`язки. Згодом біль почав посилюватися, і поїхавши на обід додому, позивач зрозумів, що не в змозі пересуватися, про що він у той же день попередив генерального директора ДП «Уквакцина» ОСОБА_4 , та отримав від нього дозвіл залишитися вдома та лікуватися скільки потрібно. Згодом позивач попередив про причину своєї відсутності головного інженера ДП «Укрвакцина» ОСОБА_5 . До лікаря за оформленням листка тимчасової непрацездатності позивач не міг звернутися, оскільки не міг самостійно пересуватися. Спробу виклику лікаря додому позивачем було здійснено, однак за телефоном реєстратури поліклініки за місцем проживання йому було запропоновано з посиланням на нові правила медичного обслуговування прийти на прийом до лікаря, а той, в свою чергу, направить його на прийом до лікаря-травматолога. Способи лікування подібних травм позивачу відомі, оскільки він давно займається спортом, отримував аналогічні травми і раніше, а отже додаткових рекомендацій медиків він не потребував, і отримавши на це дозвіл, лікувався самостійно. 14 серпня 2018 року позивач з`явився на роботу і з`ясував, що на підприємстві призначено нового виконуючого обов`язки генерального директора ОСОБА_3 , який одразу ж почав здійснювати на позивача тиск та вимагав звільнитися з роботи за власним бажанням заднім числом. Позивач звільнитися відмовився, після чого ОСОБА_3 повідомив позивачу про його звільнення за прогул. Тому, позивач звернувся із даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Укрвакцина» МОЗ України, третя особа: ОСОБА_3 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не витребувані докази за клопотанням, не допитано свідків, які б підтвердили доводи позивача. Відповідачем при звільненні його з займаної посади порушено норми чинного законодавства про працю, не запропоновано позивачу на момент звільнення всі вільні вакансії, які відповідають його спеціальності, при цьому зазначає про те, що позивача належним чином не повідомлено про майбутнє звільнення. Також, посилається на те, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності учасників справи чим порушено його конституційні права.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вимог в цій частині. Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України на посаді в.о. головного бухгалтера. Стягнуто з Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 281000 грн.. Стягнуто з Державного підприємства «Укрвакцина» в дохід держави судовий збір у розмірі 3524 грн.. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року касаційну скаргу Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апелянт та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представники Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України в судовому засіданні просили апеляційну скаргу задовольнити частково в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 6 000 грн.. В іншій частині просили відмовити позивачу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що наказом № 07-ос від 10 квітня 2018 року

ОСОБА_1 з 11 квітня 2018 року прийнято на посаду головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.

13 квітня 2018 року Наказом МОЗ України № 39-Адм «Про проведення перевірки в ДП «Укрвакцина» МОЗ України відсторонено ОСОБА_4 від посади генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України на період здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні з 13 квітня до 08 червня 2018 року. Призначено в.о. генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України ОСОБА_6 , першого заступника генерального директора ДП «Укрвакцина». Утворено та затверджено склад комісії для проведення перевірки діяльності ДП «Укрвакцина» МОЗ України.

Листом МОЗ України від 11 травня 2018 року повідомлено ДП «Укрвакцина» МОЗ України про непогодження призначення ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України у зв`язку із не відповідністю кваліфікаційним вимогам, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року № 336.

На підставі листа МОЗ України від 11 травня 2018 року Наказом ДП «Укрвакцина» МОЗ України та за згодою ОСОБА_1 останнього 11 травня 2018 року переведено на посаду бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.

25 травня 2018 року рішенням зборів управління ДП «Укрвакцина» МОЗ України (протокол № 3 від 25 травня 2018 року) призначено в. о. генерального директора ДП «Укрвакцина» головного інженера ОСОБА_7 .

Наказом ДП «Укрвакцина» МОЗ України з 01 червня 2018 року покладено на ОСОБА_1 за його згодою обов`язки головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.

18 липня 2018 року Наказом МОЗ України № 77-Адм «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 13 квітня 2018 року № 39-Адм» покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України на заступника генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України ОСОБА_3 .

Відповідно до акта, складеного начальником служби безпеки Богомолова В. М., у присутності референта ОСОБА_8 та старшого бухгалтера ОСОБА_9 , в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 був відсутній на роботі 06 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год. (весь робочий день).

Актом від 07 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_10 на роботі 06 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год., а також 07 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.

Також, відповідно до акта від 08 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 08 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.

Актом від 09 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 09 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.

Відповідно до акта від 10 серпня 2018 року з приводу причин відсутності на роботі за період з 06 по 09 серпня 2018 року включно в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 надати будь-які письмові пояснення відмовився.

Актом від 13 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 13 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.

14 серпня 2018 рок наказом № 18-ос ДП «Укрвакцина» МОЗ України за підписом в. о. генерального директора ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю на роботі з 06 по 13 серпня 2018 року без поважних причин в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 14 серпня 2018 року звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 письмово не ознайомився.

Згідно з доповідною запискою, складеною інспектором з кадрів на ім`я в. о. директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України Трута С. М., на виконання ухвали суду від 08 лютого 2019 року, під час перевірки документів було встановлено відсутність оригіналу акта щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 10 серпня 2018 року, а також при прийманні кадрової документації (акт від 19 грудня 2018 року № 1) від ОСОБА_11 , помічника генерального директора з кадрових питань, не було отримано документів, які є підставами для видання наказів з кадрових питань, що не увійшли до складу особових справ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача під час його звільнення та не надано доказів порушення його трудових прав.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому він спростовує заявлені працівником вимоги. Отже, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази факту прогулу, тобто відсутності позивача на робочому місці у робочий час у період з 06 по 13 серпня 2018 року повний робочий день, що підтверджено позивачем у змісті позовної заяви, зафіксовано актами комісії підприємства відповідача та є порушенням трудової дисципліни, встановленої правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства відповідача, за яке передбачена дисциплінарна відповідальність, в тому числі у виді звільнення у порядку пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, що також не спростовано позивачем відповідно до змісту поданих ним заяв.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів його перебування на лікарняному у зазначений період у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, або доказів звернення до медичних установ, здійснення виклику лікарів швидкої медичної допомоги, або доказів надання керівництвом підприємства відповідача офіційного дозволу на відсутність позивача на робочому місці у період з 06 по 13 серпня 2018 року, що мало б бути оформлено відповідним наказом керівника такого підприємства. Враховуючи зазначене, за відсутності доказів вчинення протиправних дій з боку відповідача, а також доказів поважності причин відсутності позивача на роботі у робочий час, суд першої інстанції вірно визнав правомірним фіксування часу відсутності позивача на робочому місці у робочий час без поважних причин, наслідком чого було прийнято наказ про звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та із зазначених підстав відмовив у задоволенні позову в частині визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, законними, оскільки відповідачем доведено, що його дії були вчинені без порушення законодавства про працю.

Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_1 зазначав, що він був відсутній на роботі у зв`язку із травмою, яку він отримав на тренуванні 03 серпня 2018 року о 07.00 год. ранку, після чого поїхав на роботу, де виконував свої обов`язки. В обідню перерву позивач поїхав додому, оскільки в нього посилився біль, про що він у той же день попередив генерального директора ДП «Укрванцина» МОЗ України ОСОБА_4 та отримав від нього дозвіл залишитися вдома та лікуватися скільки потрібно. Згодом він також попередив про причину своєї відсутності головного інженера ДП «Укрванцина» МОЗ України ОСОБА_7 . ОСОБА_1 зазначив, що до лікаря за оформленням листка тимчасової непрацездатності він не звертався, оскільки не міг самостійно пересуватися, викликати лікаря додому також не зміг, оскільки йому було запропоновано прийти записатися на прийом до лікаря. Враховуючи вказане, ОСОБА_1 вирішив лікуватися самостійно.

Вказані посилання позивача колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами, наданими відповідачем, а саме: копіями актів від 06-10 та 13 серпня 2018 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період з 06 по 13 серпня 2018 року та копії наказів від 13 квітня 2013 року та від 18 липня 2018 року, про те, що 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 було відомо, що в. о. генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України був ОСОБА_3 , якого позивач про свою відсутність на роботі не повідомляв.

Колегія суддів, також, критично оцінює показання свідків

ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , які були допитані судом апеляційної інстанції в судових засіданнях 13.06.2019 року та 26.09.2019 року та вказували на відсутність позивача на робочому місці у спірний період з підстав отримання ним травми 03 серпня 2018 року під час тренування та доводи апелянта, в яких від посилається на ці покази, оскільки вони на думку колегії суддів є недостатніми для встановлення поважності причин відсутності позивача на роботі у робочий час за відсутності належних та допустимих медичних доказів, які б свідчили про важкість фізичного стану позивача та, у зв`язку з цим не можливість перебування на робочому місці, а отже, спростувуються письмовими доказами наданими відповідачем.

Крім того, колегія суддів критично розцінює доводи апелянта стосовного того, що йому не було відомо про наказ від 13 квітня 2018 року та від 18 липня 2018 року, про те, що в період його відсутності на роботі з 06 серпня 2018 року до 10 серпня 2018 року, в. о. генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України був ОСОБА_3 , оскільки за своєю посадою позивач, як в.о. головного бухгалтера підприємства не міг не знати про зміну керівництва, яка відбулася за довго до його відсутності на роботі.

Отже, переглядаючи справу в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Натомість, що стосується висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6 000 грн., то з ними колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи, виплату належних позивачеві при звільненні коштів здійснено не в день звільнення, 14.08.2018 року, а 22.08.2018 року, що підтверджується копією банківської довідки. А відтак розрахунок затримано на 6 днів.

Судом першої інстанції вказаних обставин не враховано та безпідставно відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, а тому рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення 6 000 грн. середнього заробітку за час за затримки розрахунку при звільненні, які визнанні відповідачем під час апеляційного розгляду, підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи все вище викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не повністю відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення в частині відмови у стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні необхідно скасувати, з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог за наведених вище обставин.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 6 000 грн. середнього заробітку за час за затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура