ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1449/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/11709/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року (суддя Салоїд Н.М., повний текст рішення виготовлено 03 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною та протиправною бездіяльністю слідчого.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись в травні 2020 року до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказував, що бездіяльністю слідчого СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області Рой С.П. у справі № 686/4736/17 внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР йому заподіяна майнова та моральна шкода. Позивач зазначає, що незаконність бездіяльності слідчого встановлено ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 21 березня 2017 року, а майнова шкода полягає у витратах власного часу - шість годин на написання скарги та її подачі, кожну з яких оцінює у 10000 грн., участі у розгляді справи, витратах на проїзд до Хмельницького міськрайонного суду для подачі скарги, використанні придбаного ним паперу, електроенергії та фарби картриджу лазерного принтера для її виготовлення. В обґрунтування моральної шкоди ОСОБА_1 вказував, що вона полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які він переніс у зв`язку з бездіяльністю слідчого, витрачанні часу на оскарження неправомірної бездіяльності слідчого, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

З цих підстав позивач просив стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 грн. моральної шкоди та 60023,90 грн. майнової шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначає, що це рішення постановлено з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. Апелянт зазначає, що відповідачами не було надано доказів на спростування обставин, викладених у позові, однак суд першої інстанції, надавши перевагу доводам відповідачів, прийняв незаконне рішення на їх користь, чим порушив принцип рівності сторін. Апелянт вважає хибним висновок суду про врегулювання питання понесених ним витрат нормами КПК. Його права залишалися незахищеними, а рішення суду унеможливило поновлення цих прав у повному обсязі зокрема, шляхом відшкодування майнової та моральної шкоди. ОСОБА_1 також вказує, що внаслідок винесення судом першої інстанції незаконного рішення, порушено його право на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність працівників органів державної влади; право споживача на доброякісну послугу від органів державної влади України в частині правомірності та добросовісності; конституційне право на свободу пересування територією України, оскільки зазначена постанова породила певні права та обов`язки; право на честь і гідність та інші немайнові права; право на справедливий суд. Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не задовольнив позов в частині відшкодування моральної шкоди, адже ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка повинна поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких особі було завдано моральну шкоди. Крім того, на думку апелянта, суд помилково не застосував до спірних правовідносин сталу практику Верховного Суду щодо презумпції заподіяння особі шкоди органами досудового розслідування. З цих підстав ОСОБА_1 просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

ОСОБА_1 та представник ГУНП в Хмельницькій області до суду не з`явились, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника ГУНП в Хмельницькій області надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. ОСОБА_1 про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасника справи та представників учасників справи.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 21 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано начальника слідчого відділу ХВП ГУНП в Хмельницькій області організувати внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення згідно з заявою ОСОБА_1 від 09 березня 2017 року про кримінальне правопорушення у відповідності до вимог ст. 214 КПК України (а.с. 10).

Зазначеною вище ухвалою встановлено, що відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 внесені не були, вказана заява була долучена до матеріалів кримінального провадження №10005509. Вимоги ч. 1, п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України дотримані не були, а оскільки заявник звернувся до органу досудового розслідування, виклав обставини, що можуть свідчити про вчинене кримінальне правопорушення, тому ОСОБА_1 безпідставно відмовлено у внесенні відомостей за його заявою до ЄРДР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності та недоведеності завдання йому матеріальної і моральної шкоди, а сам факт зобов`язання внести відомості про вчинення кримінального провадження до ЄРДР не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами КПК України передбачено механізм захисту порушеного права шляхом оскарження неправомірної постанови у встановленому нормами КПК України порядку, яке позивачем було реалізовано.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального і процесуального права та надав відповідну правову оцінку усім фактичним обставинам справи та доказам, що надані учасниками справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 2 частини 2 статті 1167 цього ж Кодексу передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно із ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах.

При цьому, існує законодавчо визначений механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового слідства при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в даному випадку слідчого) неможливо виправити в такий спосіб, такі порушення повинні вирішуватися поданням позову незадоволеної особи проти держави.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України, у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи.

Зважаючи на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним, оскільки позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності протиправності поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, що є необхідними елементами складу цивільного правопорушення.

Сам факт задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним судовим рішенням не встановлено факт бездіяльності слідчого та позивачем не доведено причинного зв`язку через не внесення слідчим до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення із шкодою, яка, на його думку, настала.

Крім того, чинним законодавством, а саме нормами КПК України, передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей до ЄРДР.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постанові від 28.01.2019 року в справі №686/7576/18, яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає до врахування судом при виробі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Посилання апелянта на понесені ним витрати (придбання квитків для проїзду до місця розгляду справи, копіювання документів, час на написання скарги, участь у слуханні справи) не свідчить про незаконність судового рішення, оскільки заявлено вимогу про відшкодування майнової шкоди, а для цього ОСОБА_1 слід довести протиправність дій відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, чого позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України доведено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, адже відповідно до презумпції завдавача шкоди, не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки судом при ухваленні оскаржуваного рішення застосовано вірні норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 22, 1173, 1174, 1176 ЦК України і суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір і протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а на відповідача - саме наявність чи відсутність вини у заподіянні шкоди.

І оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та представниками учасників справи докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності протиправності поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, що є необхідними елементами складу цивільного правопорушення. А відсутність хоча б однієї складової цивільного правопорушення виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги рішення Верховного Суду по справі №686/20012/18 судовою колегією відхиляються, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

Тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновок Верховного Суду, що викладений в постанові від 28. 01.2019 року в справі №686/7576/18.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в справах №638/6944/16, №638/17403/15, №638/12068/16, №638/12259/16, №646/1591/18, №554/4970/18, №6-501цс17, №6-440цс16, №641/2476/17, №607/14606/17, №461/4824/17, №750/6330/17, №450/1547/18, №450/3315/18 та №755/10947/17 є безпідставними, оскільки обставини у цих справах та обставини у зазначеній справі не є тотожними.

Не узгоджуються із цивільним законодавством і доводи апеляційної скарги про те, що моральна шкода підлягає безумовному відшкодуванню, оскільки тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка повинна поширюватись на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди, адже порушене особисте немайнове право має бути поновлено судом із відшкодуванням моральної шкоди, завданої його порушенням з огляду на ст. 276 ЦК України. І суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно виходив з того, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 21.03.2017 року були усунуті порушення вимог КПК України в передбачений процесуальним законом спосіб, що саме по собі не може бути самостійною підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Також, безпідставними є доводи апелянта на порушення його особистого немайнового права щодо правомірної, добросовісної і кваліфікованої діяльності працівників органів державної влади, адже ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим ст. 303 КПК України на оскарження рішення, дій або бездіяльності слідчого і в такий спосіб отримав захист своїх прав, які вважав порушеними.

Аргументи апеляційної скарги про те, що внаслідок винесення судом незаконного рішення порушені його права як споживача на доброякісну послугу від органів державної влади в частині правомірності та добросовісності; конституційне право на свободу пересування; право на честь і гідність, справедливий суд; право на дотримання конституційних засад судочинства: на рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, на змагальність сторін є голослівними та недоведеними, адже судом першої інстанції із дотриманням вимог процесуального законодавства розглянуто справу за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконною та протиправною бездіяльністю слідчого.

Доводи апелянта на незаконність судового рішення, оскільки суд в мотивувальній частині рішення послався на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 12.04.2019 року ОСОБА_1 стосовно самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 до приватної фірми «Діта» про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до первісного стану відмовлено є такими, що не заслуговують на увагу, адже це посилання не призвело до невірного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції без додержання норм матеріального права, а тому, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай