Справа № 236/635/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю секретаря Олійник С.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про скасування державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

13.02.2020 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про скасування державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку(а.с.1-6).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , не з`явилися, проте надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі(а.с.41).

Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с. 39-40).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає можливим розглянути справу без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі договору дарування, посвідченого 22.12.1992 секретарем виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів Краснолиманського району Донецької області Дячкіною О.А., за реєстровим № 331, зареєстрованого в Краснолиманському БТІ 22.02.1993 року за реєстровим № 264-9-60, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.18-20).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати позивача, та як колишній власник зазначеного житлового будинку, 24.11.2009 року приватизувала земельну ділянку, площею 0,15 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 294503, виданого 24.11.2009 року Ярівською селищною радою, та земельну ділянку, площею 0,0333 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 294504, виданого 24.11.2009 року Ярівською селищною радою(а.с.14,16-17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Ярова Лиманського району Донецької області померла мати позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 21.08.2019, актовий запис № 587(а.с.13,14).

З метою оформлення спадщини, а саме при дослідженні відповідних Державних актів, позивачем з`ясовано, що житловий будинок на вищевказаній земельній ділянці належить позивачу ОСОБА_1 , а земельна ділянка в порушення ч.1 ст.120 ЗК України, попередньому власнику ОСОБА_3 .

Враховуючи, що видача державного акта, чи внесення виправлень в нього чинним законодавством не передбачена, у зв`язку зі смертю власника, виникла ситуація за якої позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на вказані земельні ділянки в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України).

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, оскільки позивач на законних підставах є власниками житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , а тому право на земельну ділянку повинно визначатися пропорційно до часток у праві власності житлового будинку.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України,способом захисту цивільних прав є визнання права

Частина 1ст. 55Конституції України, передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із ст. 6 ЗК України , громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки також у разі купівлі-продажу, дарування та обміну.

Згідно із ст. 22 ЗК України , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За змістом ст. 23 ЗК України , право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Згідно із ст.30 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно із змістом ст.44 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню.

Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється радою народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.

Відповідно абзацу 2 п. 7Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності.

Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином встановлені судом обставини вказують на можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , про скасування державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 206, 258, 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, ст. ст. 6,22,23,30,44 Земельного Кодексу України 1990 року, Постановою Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 328, 392 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про скасування державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 294503, виданого 24.11.2009 року Ярівською селищною радою ОСОБА_3 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12, згідно із яким, ОСОБА_3 , було передано у приватну власність земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, кадастровий № :01:000:0673, розташованої по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 294504, виданого 24.11.2009 року Ярівською селищною радою ОСОБА_3 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 13, згідно із яким, ОСОБА_3 , було передано у приватну власність земельну ділянку призначену для ведення особистого селянського господарства площею 0,0333 га, кадастровий № :01:000:0676, розташованої по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на:

земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий № :01:000:0673, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, площею 0,0333 га, кадастровий № :01:000:0676, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Текст рішення виготовлений 05.03.2020.

Суддя -