Справа №333/4482/19
Провадження №2/333/256/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням, -

встановив:

До суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням звернувся позивач, який відповідно до уточненої позовної заяви зазначив, що його матері - ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 17.05.2018 року належить 11/50 часток

домоволодіння з відповідною часткою надвірних споруд та будівель, що розташовані за

адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками інших частин домоволодіння є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2

ОСОБА_1 вселився до своєї матері у якості члена сім`ї, проживає разом з нею з травня 2018 року. 29.07.2019 року позивачем було подано до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг ЗМР заяву про реєстрацію місця проживання. До заяви не було додані усі необхідні документи, передбачені п. 18 Правил реєстрації, а саме: документ, що підтверджує повноваження особи як представника, була відсутня згода усіх співвласників, також була відсутня відмітка у військовому квитку про перебування на військовому обліку, і у цей же день позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання. Згода співвласників на реєстрацію ОСОБА_1 відсутня, так як одна з співвласників частини будинку - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її спадкоємиця - ОСОБА_8 ще не оформила право на спадщину. ОСОБА_1 проживає в частині будинку з дозволу власника, у зв`язку з чим вважає, що набув право користування жилим приміщенням.

Позивач просить суд визнати за ним право користування 11/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 15.08.2019 року позов залишено без руху. 27.09.2019 року позивачем усунуті недоліки, зазначені в ухвалі суду.

15.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року за клопотанням представника позивача з Шостої Запорізької державної нотаріальної контори витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7

16.12.2019 року позивачем надано до суду уточненні позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити його позовні вимоги, та визнати за ним право користування 11/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 не заперечував.

Відповідач ОСОБА_8 до суду не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, надала заяву, якою позов визнала у повному обсязі.

ОСОБА_9 у судовому засіданні, яке відбулось 12.11.2019 року не заперечувала проти позову.

У суді 12.02.2020 року відповідач ОСОБА_10 позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Додатково зазначила, що вона вийшла заміж і змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».

Третя особа ОСОБА_3 позов підтримала, не заперечувала проти його задоволення, додатково зазначила, що вона не заперечує проти того, щоб за її сином - ОСОБА_1 було визнано право користування жилим приміщенням на 11/50 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , так як вона є власником.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 467 (а.с. 4).

ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належала 11/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 17.05.2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1173, та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шевцовою О.С. (а.с.11-12, зворот, 13)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 182637081 від 27.09.2019 року встановлено, що ОСОБА_5 , на праві спільної часткової власності належить 11/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 17.05.2018 року, за № 1173 (а.с. 20).

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 146/2018 за № 346 встановлено, ОСОБА_4 (у дівочості ОСОБА_13 ) звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_7 , якій на підставі договору дарування від 28.12.2000 року за № 1397 належала 11/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_14 (сестра ОСОБА_8 по матері) відмовилась від отримання спадщини після померлої ОСОБА_7

ОСОБА_8 не отримала свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про те, що ОСОБА_8 на день смерті проживала разом із померлою за однією адресою (а.с. 44-66).

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1 встановлено:

- ОСОБА_5 належить 11/50 часток домоволодіння;

- ОСОБА_2 11/100 часток домоволодіння;

- ОСОБА_7 11/100 часток домоволодіння;

- ОСОБА_10 - 34/100 часток домоволодіння;

- ОСОБА_15 - 11/50 часток домоволодіння (попередній власник частки ОСОБА_3 ).

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) ст. 355 ЦК України.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ст. 356 ЦК України.

За статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Кабінетом Міністрів України 02.03.2016 року № 207, що підтверджується заявою № 1432-3/04-16 від 29.07.2019 року (а.с. 3, зворот).

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Враховуючи викладене, з`ясувавши думки усіх співвласників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не порушать права відповідачів, а тому позов є такий, що підлягає задоволенню, так як під час судового розгляду встановлену безспірну згоду останніх.

Керуючись ст.ст. 4,12,13,76,81,141,280,289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 право користування 11/50 частинами домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.03.2020 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод