ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року м. Чернівці Справа № 723/2399/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., дата складання повного тексту рішення 23.12.2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 08.06.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Вказує, що з відповідачем у них шлюбні стосунки не склалися, а тому з 07.01.2019 року вони проживають окремо, а дитина залишилася на її повному матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча має можливість працювати, оскільки є здоровим та працездатним.

З урахуванням наведеного просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 на її утримання 1500 грн щомісячно до досягнення дитиною трьох-річного віку.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі по 1500 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Аліменти стягнуто з 13.06.2019 року, допущено негайне виконання рішення суду в межах платежів за один місяць.

Провадження №22-ц/822/239, 240/2020 Категорія 50

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання до досягнення ОСОБА_4 трьох-річного віку в сумі 750 грн. щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою молодого віку, в ході розгляду справи не встановлено наявності у нього обмежень в його працездатності, отже він спроможний працювати та отримувати заробіток (дохід) і надавати допомогу на утримання дитини та дружини.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази з відповідача на користь позивача підлягають до стягненню зазначені витрати у розмірі 9000 грн.

З таким рішенням позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення змінити та стягнути з нього на утримання сина аліменти у розмірі 890 грн, рішення щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дружини скасувати та в їх задоволенні відмовити. Розмір стягнутих витрат на правничу допомогу привести до пропорційності задоволених вимог.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що він є батьком дитини та зобов`язаний утримувати сина, однак у зв`язку з відсутністю роботи визнає аліменти в розмірі 890 грн та заперечує відносно аліментів на утримання дружини, посилаючись на вимоги ст.84 СК України, оскільки позивач не довела, що він в змозі надавати їй матеріальну допомогу.

Крім того, посилаючись на п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України наголошує, що оскільки позов задоволено частково, то суд мав би стягнути з нього витрати на правничу допомогу пропорційно задоволених вимог.

В свою чергу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить оскаржене рішення змінити в частині стягнутих судом аліментів та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 3 000 грн, на утримання дружини в розмірі 1 500 грн.

Посилається на обставини, наведені в позовній заяві, та вважає, що суд не врахував положення частин 1-2 ст.182 СК України.

Вказує, що дитина має схильність до алергії та потребує лікування і спеціального харчування, яке є досить дорогим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_2 просить відмовити у її задоволенні, оскільки позивачем жодним чином не доведено можливість сплачувати аліменти у запрошеному розмірі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає частково.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08.06.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.3, 23).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.4, 24).

Відповідно до ч.1-2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення.

В силу ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 75 СК України визначає, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно з частинами 2, 4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 відносно зміни розміру стягнутих аліментів на утримання дитини та дружини, апеляційний суд відхиляє доводи позивачки, так як вона не навела достатніх аргументів, підкріплених доказами.

Позивач в своєму позові визначаючи розмір аліментів на утримання сина та себе, посилалася на те, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і коштів, які вона утримує як щомісячну допомогу на дитину, не вистачає для нормального забезпечення умов проживання як дитини, так і її, оскільки тільки на дитину витрачає понад 6 000 грн.

Разом з тим, розмір утримання залежить не лише від доходів, які отримує його платник та який він об`єктивно міг би сплачувати, а й від вимог розумності та необхідного достатку для дитини та її матері, і при умові, що чоловік може надавати таку матеріальну допомогу.

Крім того, посилання, що дитина має схильність до алергії, що в свою чергу тягне за собою витрати на спеціальне харчування та лікування, не є підставою для зміни розміру стягнутих аліментів, а може бути предметом позову щодо стягнення додаткових витрат на дитину.

Звернення уваги суду на офіційне інформаційне джерело з інтернету ТСН.ua, що підтверджує заробіток працівників з України за кордоном не є доказом у справі, оскільки не було предметом дослідження в суді першої інстанції, та не дає можливості визначити, чи отримує саме таку плату за виконану роботу відповідач.

За наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо зменшення розміру стягнутих аліментів на малолітнього сина, які обґрунтовані відсутністю роботи і можливості працевлаштування, та відмови у задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання своєї дружини через відсутність фінансової можливості, є безпідставними, оскільки відповідач є молодим чоловіком, вад здоров`я, які б обмежували можливості працювати, немає, належних доказів вжиття заходів щодо пошуку роботи не надав.

Колегія суддів враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

Таким чином, враховуючи невисокий рівень матеріального забезпечення батьків дитини, остання може розраховувати на забезпечення відповідно до матеріального стану батьків, але не менше встановленого законом прожиткового мінімуму, що становив на дитину відповідного віку на час ухвалення рішення 1779 грн. Враховуючи перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, апеляційний суд погоджується з відступом від рівності обов`язку щодо утримання дитини та визначеним судом першої інстанції розміром аліментів 1500 грн.

Крім того, ОСОБА_5 не надав суду доказів того, що дійсно має скрутне матеріальне становище та не в змозі надавати матеріальну допомогу, отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання дружини, врахував правила ст. 84 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.

Інші письмові відомості додані разом із заявою ОСОБА_2 від 17.02.2020 року до апеляційного суду не приймаються до уваги судом апеляційної існтанції, оскільки подані в порушення ч.8 ст.83 ЦПК України.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_1 на разі не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що в свою чергу не дає їй можливості в повній мірі забезпечити своє утримання, разом з нею проживає малолітня дитина, а тому вона потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог сімейного законодавства, а сума в розмірі 750 грн відповідатиме мінімальним потребам позивачки та фінансовим можливостям відповідача, який будучи на час розгляду справи працездатним не довів прояв інтересу в пошуку роботи.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, то такі заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1-4 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, 01.06.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно додатку №1 до договору про надання правової допомоги замовлення на надання правничих послуг включає в себе прайс вартості послуг адвоката (а.с.91).

Згідно акту здачі-прийняття наданих послуг від 12 грудня 2019 року, виконуючи умови договору адвокат Ткаченко О.Ю. надав наступні послуги: зустріч та усна консультація клієнта - 500 грн; підготовка позовної заяви - 3000 грн; заява про усунення недоліків позову - 1000 грн; представництво в суді - 3000 грн; підготовка попереднього розрахунку судових витрат, договору, акту - 500 грн; клопотання про витребування доказів - 500 грн; клопотання про детальний опис робіт виконаних послуг - 500 грн (а.с.92).

Квитанцією до прибуткового касового ордеру від 12.12.2019 року підтверджено оплату послуг адвоката ОСОБА_6 у розмірі 9 000 грн (а.с.89).

З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2019 року, 18.10.2019 року судові засідання відкладалися у зв`язку з неявкою сторін, 06.11.2019 року проведено підготовче засідання у відсутності сторін, а 27.11.2019 року та 12.12.2019 року судові засідання відбулися за участі ОСОБА_3 (а.с.38, 45, 61, 77, 94), що свідчить про участь адвоката Ткаченка О.Ю. в двох судових засіданнях.

Крім того, врахування 1000 грн за підготовку заяви про усунення недоліків позовної заяви є безпідставним, оскільки підставою залишення позову стало невиконання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України саме адвокатом Ткаченко О.Ю.

Також, колегія судді вважає за необхідне відмовити в стягненні витрат понесених за підготовку попереднього розрахунку судових витрат, договору, акту - 500 грн та клопотання про детальний опис робіт виконаних послуг - 500 грн, оскільки останні, на думку суду, не охоплюються поняттям юридичної допомоги та не входять в її обсяг, а лише підтверджують понесення витрат з боку клієнта за надані послуги, на підтвердження чого видаються зазначені документи.

Таким чином, надання правничої допомоги підтверджено належними та достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості на загальну суму 6000 грн, а саме: 500 грн зустріч та усна консультація; 3000 грн складання позовної заяви; 2000 грн участь в судових засіданнях та 500 грн підготовка клопотання про витребування доказів.

Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України щодо пропорційності, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн, що включає в себе половину понесених належних витрат на правову допомогу.

За наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру стягнутих витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пп.1, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 року змінити в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, визначивши до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/