Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 348/1239/15-ц

провадження № 61-48525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області, приватна фірма «Іспорт-Експорт-Люкс» в особі власника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року у складі судді Грещука Р. П. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, приватної фірми «Імпорт-Експорт-Люкс» (далі - ПФ «Імпорт-Експорт-Люкс») в особі власника

ОСОБА_2 про визнання сантехнічного вузла таким, що збудований самочинно та заборону його роботи, визнання недійсними рішення Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу та визнання права на користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договорів купівлі-продажу

від 06 травня 1996 року та від 21 червня 2013 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Поруч з її будинком ПФ ««Імпорт-Експорт-Люкс» побудовано сантехнічний вузол (громадську вбиральню). Вузол зведено на земельній ділянці, що не була виділена для цієї мети у встановленому порядку, з істотним порушенням будівельних норм і правил. А отже, згідно положень статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом і відповідно особа, яка його здійснила не набуває права власності на нього. Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 12 червня 2008 року приміщенню сантехнічного вузла присвоєно адресний номер АДРЕСА_2 . Вирішено оформити право власності на вказане приміщення за ПФ «Імпорт-Експорт-Люкс». На підставі цього рішення 30 червня 2008 року останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 22 травня 2015 року нежитлове приміщення відчужено ОСОБА_3 . Враховуючи, що ПФ «Імпорт-Експорт-Люкс» не могло набути право власності на сантехнічний вузол, відповідно, укладений договір купівлі-продажу не породжує будь-яких правових наслідків.

Рішенням Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 30 жовтня 1997 року № 394 позивачці було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0505 га по АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення 21 грудня 1997 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0321 га для обслуговування частини належного їй житлового приміщення. Інша частина земельної ділянки, площею 0,0184 га знаходилась у користуванні попереднього власника квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 . У зв`язку із придбанням за договором купівлі-продажу у 2013 року цієї квартири до неї перейшло право користування земельною ділянкою, площею 0,0184 га. У червні 2014 року позивачка зверталась до Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області із заявою про передачу їй у власність цієї ділянки. Однак, заява не вирішена, земельна ділянка ні у власність, ні у користування їй не передана. Натомість, під час розгляду даної справи рішенням Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 09 вересня 2015 року № 2397-53/2015 вирішено оформити (зареєструвати) право комунальної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0186 га, що розташована на АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Надвірна в особі Надвірнянської міської ради для влаштування пішохідного переходу загального користування з АДРЕСА_2 . Земельна ділянка, площею 0,0186 га входить до складу переданої їй у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0505 га, вказаним рішенням фактично вилучено цю ділянку з її користування.

ОСОБА_1 просила визнати сантехнічний вузол таким, що збудований самочинно та заборонити його роботу, визнати недійсними рішення Надвірнянської міської ради від 12 червня 2008 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 червня 2008 року та договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 травня 2015 року. Визнати за нею право на користування земельною ділянкою площею 0,0184 га для обслуговування житлового будинку, скасувати рішення Надвірнянської міської ради

від 09 вересня 2015 року № 2397-53/2015 та повернути цю земельну ділянку у її власність.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 11 листопада 2015 року до участі в справі як співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що будівництво сантехнічного вузла проводилось на закріпленій земельній ділянці, відповідно до архітектурно-планувального завдання та згідно з нормами чинного законодавства. Рішення Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 30 жовтня 1997 року № 394 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» є нормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок видання позивачу Державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,0321 га. Оскільки земельна ділянка площею 0,0184 га відноситься до земель комунальної власності, то відведення земельної ділянки в користування повинно здійснюватися виключно за проектом землеустрою, у порядку, що визначений ЗК України. Проте, позивач не розробляла такий проект. Позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що земельна ділянка, площею 0,0186 га на майдані Шевченка, б/н для влаштування пішохідного переходу з АДРЕСА_2 перебувала чи перебуває у її приватній власності, вилучена з її фактичного користування.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суд Івано-Франківської області

від 10 серпня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний санвузол був побудований на самовільно зайнятій земельній ділянці комунальної та приватної власності з істотним порушенням Державних будівельних норм, а тому на нього не може бути визнано право власності. ОСОБА_1 має право на користування земельною ділянкою площею 0,0184 га та на її отримання у власність. Пішохідний перехід влаштовано на земельній ділянці, яка належить позивачці, чим порушено її право на власність.

Доводи інших учасників справи

04 лютого 2019 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язу подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

04 лютого 2019 року Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області через засоби поштового зв?язу подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

04 лютого 2019 року директор ПФ «Імпорт-Експорт-Люкс» - ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язу подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Додаткові аргументи заявника

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відповіді на відзиви, які мотивовані тим, що відзиви відповідачів не ґрунтуються на належних доказах та суперечать чинному законодавству, а тому просить касаційну скаргу задовольнити

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

У січні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповідях на відзиви, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про визнання права на користування земельною ділянкою

Порядок передачі земельних ділянок у власність встановлено статтею 17 ЗК України, у редакції, чинній на час передачі земельної ділянки у приватну власність позивачці.

За правилами статті 17 ЗК України, у редакції, чинній на час передачі земельної ділянки у приватну власність позивачці, громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (стаття 67 ЗК України, у редакції, чинній на час передачі земельної ділянки у приватну власність позивачці.

Рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 30 жовтня

1997 року № 394 вирішено передати громадянам у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства тощо згідно додатку № 1. В пункті 16 вказаного додатку зазначено прізвище ОСОБА_6 , розмір закріпленої земельної ділянки площею 0,0505 га за будинком АДРЕСА_1 та передачу у приватну власність їй земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення

від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи інтереси територіальних громад сіл, селищ, та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

За наведених роз?яснень Конституційного Суду у взаємозв?язку із фактичними обставинами цієї справи, слід дійти висновку про те, що рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 30 жовтня 1997 року № 394 є ненормативним актом, який застосовується одноразово і лише після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання.

Тобто, лише після повного виконання такого рішення, воно вичерпує свою дію.

Судами встановлено, що на підставі вказаного рішення 29 грудня 1997 року позивачу видано Державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,0321 га, що розташована по АДРЕСА_4 .

Рішення виконавчого комітету і Державний акт на право власності на землю ніким не було оскаржено та не скасовано.

За встановлених фактичних обставин, слід зробити висновок проте, що прийняте виконавчим комітетом Надвірнянської міської ради рішення від 30 жовтня

1997 року № 394 не вичерпало свою дію, оскільки ОСОБА_1 , якій оскаржуваним актом органу місцевого самоврядування передано у приватну власність 0,0505га, оформила право власності лише на 0,0321 га.

Відтак, висновок судів попередніх інстанцій про те, що прийняте виконавчим комітетом Надвірнянської міської ради рішення від 30 жовтня 1997 року № 394 вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а саме видачею позивачу Державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0321 га по АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель є неправильним та не узгоджується із нормами матеріального права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі

№ 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття

(див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17),

від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові, серед іншого, дійшла висновку про те, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивачки, під час нового розгляду справи необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Оцінюючи спірні правовідносини Верховний Суд дійшов висновку, що частина земельної ділянки, яка надана сільською радою у власність ОСОБА_1 знаходиться під домоволодінням, належним на праві власності позивачці, а тому вона має право на земельну ділянку для розміщення і обслуговування будинку у нормативно визначеному розмірі на місцевості, де він розташований. Тобто позивачка має право на частину земельної ділянки у розмірах не більше встановлених частиною другою статті 67 ЗК Української РСР, що не було враховано судами.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права на користування земельною ділянкою, суди наведеного не врахували, не визначилася з характером спірних правовідносин, а тому дійшли передчасного висновку про відмову у позові в цій частині.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від вимог про визнання права користування спірної земельною ділянкою, судові рішення в цих частинах також підлягають скасуванню.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи, перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 10 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 14 листопада 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун