У Х В А Л А

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа №344/16101/17

провадження № 61-9395ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського Віталія Даниловича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора. Зобов`язано державного нотаріуса скасувати в державному реєстрі запис про право власності та запис про обтяження майна.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2020 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання виправленої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави касаційного оскарження, їх правове обґрунтування.

У серпні 2020 року від скаржника надійшла виправлена касаційна скарга з зазначенням підстав для касаційного оскарження.

Як на підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував вимоги статті 284 ЦПК України, що суперечить пункту 4 частини другої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»; застосував норми статті 36, частини першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №755/5072/17.

Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так скаржник крім вищенаведеного посилається на те, що судом апеляційної інстанції не враховано правові висновки, викладені: в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а про те, що задоволення вимог іпотекодержателя підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в постанові Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі №21-1458а16 про надання суду доказів направлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень та докази її отримання останнім, в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/1310/17 про те, що нотаріус не може перереєстровувати іпотечну квартиру по валютному кредиту протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також посилається на те, що суд не уповноважений за власної ініціативи без згоди позивача залучати інших співвідповідачів, а зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, який пред`явлений. Щодо посилань на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то скаржник в силу вимог пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України не зазначає постанову Верховного Суду, в якій висловлено правовий висновок щодо застосування даних норм права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд роз`яснює, що відповідно до пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Оскаржуючи судові рішення в касаційному порядку на підставі вищевказаної норми закону, скаржнику необхідно зазначити норму права, яку на його думку неправильно застосував суд апеляційної інстанції, постанову Верховного Суду, в якій викладений правовий висновок щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, та мотивування, в чому полягає невідповідність застосування норми права судом апеляційної інстанції правовому висновку Верховного Суду.

Скаржник не виконав вимогу процесуального закону в повній мірі, оскільки не зазначає норму права, яку на його думку неправильно застосував суд апеляційної інстанції, стосовно кожного з порушень, які на його переконання допустив суд апеляційної інстанції.

Оскільки суд в контексті статті 13 ЦПК України розглядає справи виключно в межах заявлених заявником вимог, а тому не може залишити поза увагою посилання скаржника на невідповідність результату розгляду справи судом апеляційної інстанції постановам Верховного Суду, в якій відсутні посилання на порушені або неправильно застосовані судом апеляційної інстанції норми права. Відтак, скаржнику необхідно конкретизувати мотивувальну частину касаційної скарги шляхом зазначення норм права по кожному пункту, в якому він висловлює мотивування своєї незгоди з вчиненими судом апеляційної інстанції діями.

Таким чином ОСОБА_1 не усунула недоліки касаційної скарги у повному обсязі.

За змістом статті 127 ЦПК України встановлений судом строку може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З урахуванням того, що скаржник звертається до суду особисто, без допомоги адвоката, не має достатніх знань в сфері юриспруденції, в зв`язку з чим не виконала у повній мірі вимоги цивільного процесуального законодавства щодо зазначення підстав касаційного оскарження, з метою недопущення порушення принципу доступу до правосуддя, Верховний Суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для надання скаржником виправленої касаційної скарги з урахуванням вимог цієї ухвали.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання вищевказаних вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Керуючись статтями 127, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення зазначених вище недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш