Номер провадження: 22-ц/813/2046/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: № 522/16031/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська міська рада, про скасування реєстрації декларації, витребування майна, усунення перешкод у користуванні, за апеляційною скаргою адвоката Черепова Дмитра Володимировича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Науменко А.В. 07 жовтня 2019 року, про забезпечення позову,

встановив:

У вересні 2019 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: 1) скасувати реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер: ОД 75, зареєстровану 17.09.2018 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, щодо реконструкції квартири АДРЕСА_1 , під нежитлове приміщення без зміни геометричних розмірів, 2) витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвалу, загальною площею - 108,6 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; 3) усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 із нежитлового приміщення підвалу, загальною площею - 108,6 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на користь територіальної громади м. Одеси, а саме Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, 4) визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення №4, загальною площею - 163,7 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , до загальної площі якого було включено площу нежитлових приміщень підвалу, загальною площею -106,8 кв. м., яке є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси.

Департамент комунальної власності Одеської міської радиобґрунтовує свої позовні вимоги тим, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею - 106,8 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси. В ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності позивачу стало відомо, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею -106,8 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вибуло з комунальної власності та увійшло до складу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею - 56,9 кв. м.. Позивачеві також стало відомо, що 27.04.2017 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . На підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 17.09.2018 року №ОД 75, замість договору купівлі-продажу від 27.04.2017 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №4, загальною площею - 163,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Дані обставини призвели до збільшення площі за рахунок приєднання до складу квартири нежитлового приміщення підвалу, яке є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси (а. с. 2 12).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі (а. с. 51).

Разом з позовною заявою Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить: 1) накласти арешт на нежитлове приміщення №4, загальною площею - 163,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису 20175874); 2) заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нежитлового приміщення №4, загальною площею - 163,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Наведена заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що позивач вбачає реальну загрозу унеможливлення виконання рішення суду, оскільки на теперішній час ОСОБА_1 здійснюється розпорядження спірним майном, що може призвести до його повторного відчуження (а. с. 44 48).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року було задоволено заяву про забезпечення позову. Накладено арешт на нежитлове приміщення №4, загальною площею 163,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису 20175874) та заборонено державним реєстратором прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, районним у містах Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нежитлового приміщення № 4, загальною площею 163,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису 20175874) (а. с. 54 55).

В апеляційній скарзі адвокат Черепов Д.В., діючий від імені ОСОБА_1 ,просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на те, що суд вирішуючи питання щодо забезпечення позову має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а і інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Позивачем не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що здійснюються спроби уникнути виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, а саме доказів щодо реальної загрози переоформлення спірного об`єкту. Оскаржуваною ухвалою було обмежено право власності власника майна щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Оскаржувана ухвала є такою, яку постановлено всупереч вимог ст. 151 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Мікуленко В.В. заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржувану ухвалу суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції. Судом першої інстанції було враховано можливі ризики щодо відчуження спірного майна, яке зареєстроване на праві власності за відповідачем.

У судовому засіданні представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Домущі В.С. також заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржувану ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін.

Адвокат Черепов Д.В., діючий від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо забезпечення позову, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших осіб, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову, виходячи з наступного.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України, згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає зазначеним вимогам.

В позовній заяві позивач заявляє вимоги щодо скасування органами державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна та витребування спірного нерухомого майна від відповідача.

Запропонований позивачем вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на спірне майно, є співмірним із заявленими вищенаведеними вимогами позову.

Колегія суддів також приймає до уваги, що зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову вбачається посилання позивача на можливе ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі вчинення подальших дій щодо реєстрації права власності на спірне майно за третіми особами.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на час розгляду судом вищенаведеної заяви про забезпечення позову, у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, за наявності яких законодавець встановив обов`язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення (ч. 3 ст. 154 ЦПК України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (зокрема рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04.12.1995 р. та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 р.).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що задовольняючи вимоги вищевказаної заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не припустився надмірного формалізму, постановив обґрунтоване рішення, яке забезпечує реальне та ефективне виконання можливого судового рішення про задоволення позову у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням вищевказаних приписів законодавства інші доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку задоволення вимог апеляційної скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги адвоката Черепова Д.В., діючого від імені ОСОБА_1 , а також для прийняття доводів останнього відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Черепова Дмитра Володимировича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2019 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 березня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе