Справа № 345/1231/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/850/20
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року, в складі судді Якиміва Р.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки, загальною площею 0,10 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та межує із земельної ділянкою відповідачки ОСОБА_1 18 липня 2007 року частину належної їй земельної ділянки площею 0,0468 га вона подарувала синові ОСОБА_5 .

На час приватизації земельної ділянки нею було погоджено всі межі із суміжними землекористувачами, що підтверджено Актом погодження меж від 15.12.2004 року.

У липні 2014 року вона мала намір встановити нову огорожу по існуючій межі з відповідачкою, однак остання самовільно захопила частину її земельної ділянки вздовж огорожі розміром 7 м.кв. та встановила тимчасову споруду і ти самим закрила їй доступ до задньої частини її гаражу, що створило перешкоди в його обслуговуванні.

Крім того відповідачка захопила у тому числі частину земельної ділянки вздовж межі площею 1 м.кв., встановивши огорожу на бетонній основі та закрила їй доступ до частини її земельної ділянки.

Позивач, посилаючись на те, що відповідачка добровільно усунути перешкоди в користуванні частиною її земельної ділянки не бажає, просила ухвалити рішення яким задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 самовільно захоплену нею частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, розміром 8 м.кв. (7 м.кв. вздовж огорожі за гаражем і 1 м.кв. на межі) та перенести огорожу відповідно до межі її земельної ділянки згідно кадастрового плану земельної ділянки №:08:007:0018.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору та 4400,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку сформовано 04 червня 2020 року за №211355763, ОСОБА_1 не є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Власником цього домоволодіння є ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №20939311 від 17 листопада 2008 року.

За визначенням, наведеним у п. 4 Інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах, яку затверджено наказом Державної служби статистики України від 11 квітня 2016 року №56, домоволодіння житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці.

Зазначила, що спірна огорожа входить до складу домоволодіння, яке належить на праві власності ОСОБА_6 , а відтак є саме її власністю.

Апелянт вважає, що позивач ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження її позовних вимог, а матеріали справи не містять доказів про те, в якому саме місці ( в межах яких координат) існує самовільне захоплення її земельної ділянки.

Посилаючись за зазначені обставини, апелянт просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, судом повно та всебічно досліджено всі докази по справі та прийнято рішення згідно норм чинного законодавства.

Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що позивач із заявою про проведення перевірки з приводу самовільного зайняття земельної ділянки до Гловного управління як компетентного органу не зверталася, а тому твердження про те, що спірна земельна ділянка є самовільно заянятою не відповідає дійсності, оскільки факт самовільного зайняття у порядку передбаченому чинним законодавством не встановлено. Просили врахувати дані пояснення при прийнятті рішення судом апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обрунтованість висновків суду обставинам справи.

Представник третьої особи, головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, поясенення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішень не відповідає.

Постановляючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів того, що відповідачка ОСОБА_1 захопила належну на праві власності частину земельної ділянки ОСОБА_2 та самовільно встановила огорожу, а тому наявні підстави для задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку та перенести огорожу відповідно до межі згідно кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_2 .

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.05.2005 року та Витягу з Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:08:007:0018 (а.с. 5) в якому також зазначено, що 18.07.2007 року нотаріус посвідчив договір дарування частини вказаної земельної ділянки площею 0,0468 га .

Згідно договору дарування від 18.07.2007 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 частину належної їй земельної ділянки площею 0,0468 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.62) та відповідно до акту від 30.11.2007 року встановлено границі земельної ділянки ОСОБА_5 внатурі.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.11.2016 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 86-87).

Встановленно, що ОСОБА_2 з приводу порушення ОСОБА_4 меж її земельної ділянки зверталася до Калуської міської ради та Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, однак спір не знайшов свого вирішення, у зв`язку з чим позивач пред`явила позов до суду.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту статей 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем та вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Положеннями частин 1, 2 ст. 152 Земельного Кодексу передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 90 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно п. г ч.1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 пред`явила позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення до ОСОБА_4 , посилаючись на те, що остання є її сусідкою та користується суміжною земельною ділянкою та самовільно вситановила тимчасову споруду з дощок.

Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яку сформовано 04 червня 2020 року за №211355763, ОСОБА_1 не є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 , натомість власником цього домоволодіння є ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №20939311 від 17 листопада 2008 року.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_3 встановлено, що до складу зазначеного домоволодіння належить житловий будинок, стайня та дві огорожі.

Таким чином, огорожа, про знесення якої заявила позивачка позову, є власністю ОСОБА_6 , а не відповідачки ОСОБА_1 .

Крім того, суду не представлено доказів того, що саме відповідачка вчинила дії по захопленню частини земельної ділянки ОСОБА_2 та встановила там огорожу.

Відповідно до положень статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 ,2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, встановлення чи заміна огорожі в будинковолодінні АДРЕСА_4 є виключно повноваженнями власника вказаного нерухомого майна, а тому належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_2 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки та перенесення огорожі є власник вказаного будтнковолодіння ОСОБА_6 .

Та обставина, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_3 не дає підстав для висновку, що їй належить право розпорядження вказаним нерухомим майном, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Оскільки зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задовленні позову ОСОБА_2 відмовлено, то з неї слід стягнути понесені ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 826,80 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 проживаючої за адресою АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 826,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови скадено 17 вересня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин