справа № 759/6629/19 головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Соболівським Антоном Михайловичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 р. позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. Просила суд стягнути аліменти з відповідача на її користь у розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.04.2019 р. на час існування інвалідності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.03.2016 р. між сторонами було укладено шлюб, однак ще до укладення шлюбу позивач хворіла на онкологічне захворювання, про що відповідач був повідомлений, та завдяки прийому спеціальних препараті позивач досягла стійкої ремісії та після перебігу хвороби жила звичайним життям. У лютому 2017 р. разом з батьком та дитиною поїхала на гірськолижний курорт де пошкодила ногу і вдарила спину. При медичному обстеженні хребта у позивача було виявлено переломи хребців та метастази у хребті і легенях. У листопаді 2017 р. позивачу присвоєно ІІ групу інвалідності, внаслідок чого вона не працює та позбавлена можливості одержати будь-які додаткові джерела доходу крім пенсії за інвалідністю, яка складає 4300 грн. 00 коп.. У 2020 р. їй присвоєно ІІ групу інвалідності довічно, тому матеріальне становище позивача є важким, оскільки вона потребує постійного догляду та лікування, а відповідач у свою чергу спроможний надавати позивачу матеріальну допомогу, однак не бажає цього робити добровільно у необхідному об`ємі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 у розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.04.2019 р.. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір по справі у розмірі 768, 40 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Соболівського А.М. подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що судом було безпідставно застосовано положення ч.1 та ч.2 ст. 75 та не застосовано ч.4 ст. 75 СК України, оскільки позивач отримує щомісячно пенсію у розмірі 4300 грн., що більше прожиткового мінімуму на момент ухвалення рішення. Судом неповно встановлено обставини справи стосовно наявних додаткових доходів позивача, які на думку відповідача вона приховала від суду. Апелянт вважає, що судом застосовано норми ст. 60, 61 ,63 СК України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14.08.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_3, згідно якого позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір з приводу права непрацездатного подружжя на утримання (аліменти), який регулюється нормами сімейного законодавства, а саме положеннями глави 9 СК України.

Відповідно до свідоцтва про одруження між сторонами 04.03.2016 р. зареєстровано шлюб (т.1, а.с. 5).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.12.2019 р. встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має невиліковну довічну хворобу ІІ групи довічно (т.1, а.с. 228, 229), є непрацездатною у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 4300 грн. 00 коп., інших джерел доходу не має.

Позивач потребує щоденних додаткових витрат на лікування, що підтверджується рахунками на оплату медичної допомоги (т.1, а.с. 17-24, 216, 217, 220, 222-227) та за станом здоров`я вважає свій матеріальний стан нужденним.

Відповідач у період з 17.08.2019, 24.08.2019, 27.08.2019, 28.08.2019 та 09.04.2019 здійснював перерахунок коштів на рахунок позивача (т.1, а.с. 43-47).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що позивач отримує пенсію у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого Законом, однак, виходячи із вказаної норми ця пенсія має забезпечувати прожитковий мінімум. У даній справі це не відбувається, оскільки з огляду на тяжку онкологічну хворобу позивач потребує коштовного лікування, пенсія покриває, перш за все, ці витрати. Наявні у матеріалах справи докази вартості ліків доводять, що витрати позивача на забезпечення підтримуючого життя лікування становлять більше ніж 4300 грн.00 коп. на місяць. Згідно закону позивач повинна мати принаймні стільки ж на забезпечення харчування, транспортування до лікарень, сплату комунальних послуг, що і обґрунтовує наявність підстав позовних вимог.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Судом встановлено, що розмір пенсії позивача становить - 4300 грн.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати ст. 60-61, 63 СК України, оскільки вони стосуються права спільної сумісної власності подружжя, що не є предметом даного позову.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки розмір пенсії позивача не забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом не відповідає встановленим обставинам справи.

А відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення заслуговують на увагу та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування, не може бути залишене без змін, та підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Соболівським Антоном Михайловичемзадовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура