Дата документу 03.03.2020 Справа № 335/7416/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/7416/19

Провадження №22-ц/807/782/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2019 року, повний текст якого складено 25 листопада 2019 року, в складі судді Аполлонової Ю.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено 04 січня 2017 року договір позики на суму 115 000, 00 грн. Строк повернення боргу в розписці встановлено - за першою вимогою позивача. Так, позивач 16 квітня 2019 року звернулася на адресу відповідача з вимогою щодо повернення суми позик, в розрахунок якої увійшла і грошова сума, яка стягується за цим позовом, направивши листа на адресу відповідача. Проте, на день подання цього позову, відповідач залишив вимогу позивача без реагування, грошові кошти не повернув. Відповідач останнім часом став порушувати прийняті на себе зобов`язання щодо виплати відсотків за користування чужими коштами.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 115 000, 00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 99 014,20 грн. та витрати по сплаті судового збору 990,03 грн., а всього стягнуто 100 004,05 грн.

В решті частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення заборгованості в розмірі 1982 дол. США.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не отримував вимоги про повернення позик від 16 квітня 2019 року, тому строк повернення коштів не настав. Звертає увагу, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США, сплату процентів умовами договору не передбачено, тому положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

26 лютого 2020 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що матеріалами справи доведено та перевірено судом направлення позивачем вимоги про повернення позик на адресу відповідача. Стверджує, що передала боржнику 115 000, 00 грн. та отримувала від відповідача не борг, а відсотки за користування своїми грошовими коштами в іноземній валюті долари США, які відповідачем сплачувалися добровільно за домовленістю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем повернуто ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 57051,84 грн. (еквівалент іноземної валюти) у погашення процентів за договором, що не оспорюється і позивачем, тоді як умови договору не передбачають конкретний розмір процентів, з урахуванням ч.2 ст.1048 ЦК України та характером правовідносин, які склалися між сторонами, розмір процентів за договором на рівні облікової ставки НБУ становить 41066,03 грн. Різниця між сплаченими відповідачем позивачу коштами у розмірі 57051,84 грн. та процентами за договором 41066,03 грн. становить 15985,81 грн. З урахуванням тих обставин, що позивач вимог про стягнення процентів не заявляла, як і не заявляла про стягнення сум відповідно до ст.625 ЦК України, а тому, виходячи ст. 13 ЦПК України та меж заявлених вимог, різницю між сплаченими відповідачем позивачу коштами та процентами за договором у розмірі 15985,81 грн., слід зарахувати в погашення суми боргу, визначивши до стягнення з відповідача суму 99014,20 грн. 5,81 грн.)

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно розписки від 04 січня 2017 року, яка підписана відповідачем ОСОБА_1 , яка ним не оспорюється, « ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 17 квітня 1998 року Орджонікідзевським РВ УМВД України в Запорізькій області, та проживає у АДРЕСА_1 , отримав в борг у ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВД України 26 листопада 1997 року, проживає у АДРЕСА_2 , грошову суму в еквіваленті 115 000, 00 грн. Зобов`язався повернути за першою вимогою ОСОБА_2 або її довіреній особі» (а.с. 7).

Оригінал названої розписки наданий позивачем в судовому засіданні та оглянутий апеляційним судом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У розписці від 04 січня 2017 року після тексту договору маються записи про передання грошових коштів в іноземній валюті з примітками 3%, 2,5%, 2 %.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначала, що отримувала від відповідача проценти за договором позики, порядок сплати і розмір процентів за договором у розписці узгоджувався усно, зміни до договору не вносилися.

В матеріалах справи міститься розписка від 08 листопада 2018 року, підписана ОСОБА_2 , згідно якої остання станом на 08 листопада 2018 року отримала від ОСОБА_1 % за позикою на суму 4137 доларів США від 04 січня 2017 року в розмірі 2 155 доларів США (а.с. 82).

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У розписці від 04 січня 2017 року не міститься умов щодо розміру та порядку сплати позичальником відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Представник відповідача заперечує наявність домовленості з відповідачем про розмір, умови та порядок сплати процентів за користування грошовими коштами за розпискою від 04 січня 2017 року.

Відсутні підстави стверджувати, що примітки у розписці від 04 січня 2017 року про сплату відсотків зроблені відповідачем.

Проте, як пояснила ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, відмітки про нарахування та передачу процентів, здійснювала довірена особа відповідача.

Окрім того, розписка від 08 листопада 2018 року про повернення ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок сплати саме відсотків підписана ОСОБА_2 та не містить підпису ОСОБА_1 .

Лише зазначення позивачем того, що відповідач вносив грошові кошти на погашення відсотків не свідчить про те, що відповідні умови договору погоджено сторонами.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, в матеріалах справи відсутні допустимі та достатні докази, які б підтверджували, що сторони в письмовому вигляді обумовили розмір та порядок сплати позичальником відсотків за користування грошовими коштами. Тому відсутні підстави стверджувати, що грошові кошти, повернуті ОСОБА_1 ОСОБА_2 , внесені в рахунок погашення відсотків.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що докази, які наявні в справі в сукупності свідчать про те, що між сторонами мали місце щомісячна сплата відсотків за користування грошових коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач вносив грошові кошти на погашення відсотків та погодив їх сплату.

Сторонами у справі визнається, що ОСОБА_1 повернуто за позикою від 04 січня 2017 року кошти в сумі 2155 доларів США.

Відповідно до статтті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статтті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки, зі змісту розписки від 04 січня 2017 року вбачається, що відповідач отримав у борг грошові кошти в еквіваленті 115 000, 00 грн. та ОСОБА_2 у позовній заяві просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики саме у національній валюті України, суд вважає за необхідне повернуті відповідачем грошові кошти у розмірі 2 155 доларів США визначити у гривневому еквіваленті за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

В матеріалах справи міститься відповідний розрахунок, відповідно до якого 2155 доларів США еквівалентно 57 051, 84 грн. (а.с. 80-81).

Оскільки сторонами не було погоджено сплату відсотків, то повернуті ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 57 051, 84 грн. підлягають зарахуванню в борг за позикою.

Отже, заборгованість за договором позики становить 57 948, 16 грн. (115000, 00 57051, 84).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки сторонами не було погоджено сплату відсотків за користування грошовими коштами, а позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції помилко дійшов висновку, що повернуті відповідачем грошові кошти в розмірі 57 051, 84 грн. підлягають зарахуванню в рахунок погашення відсотків у розмірі 41 066, 03 грн., які розраховані судом на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 04.02.2017 по 16.05.2019.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріально права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 04 січня 2017 року в розмірі 57 948, 16 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2019 року скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 січня 2017 року в розмірі 57 948, 16 грн. (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот сорок вісім гривень 16 копійок).

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова