Справа № 460/2558/17 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/3027/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Луньо Б.М., представника апелянта адвоката Адамчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 460/2558/17 за апеляційною скаргою особи, що не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року ухваленого під головуванням судді Кондратьєвої Н.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Прилбичівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

27 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Прилбичівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її діду ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

14.05.2014 року ОСОБА_3 при житті склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_1 , однак вона не може оформити спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року позов задоволено.

Рішення суду оскаржила особа, що не брала участі у справі ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі посилається на те, що даним рішенням порушуються її права та інтереси. Стверджує, що станом на час ухвалення рішення була співвласником спірного будинку та їй належало 5/28 частин цього будинку. Зазначену частку нею набуто в результаті віднесення будинку до колгоспного двору, оскільки на той час вона була там зареєстрована, а також після смерті своєї матері, оскільки проживала з нею на час смерті. Ухвалюючи рішення, суд вирішив питання про її право власності на частку у житловому будинку, який є предметом позову.

Судом не встановлено всіх співвласників бувшого колгоспного двору, які мають свою частку у житловому будинку. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Судом не залучено до участі у справі всіх членів бувшого колгоспного двору та нотаріальну контору.

Відповідно до запису у погосподарській книзі Прилбичівської сільської ради Яворівського району Львівської області за 2006-2010 р.р. (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) в житловому будинку АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_8, тобто на день смерті її матері проживали:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - голова сім`ї;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син;

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 -син;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочка;

ОСОБА_6ІНФОРМАЦІЯ_10 внук.

Так як ОСОБА_7 заповіт не складала, то вищезазначені спадкоємці по закону першої черги, що постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом встановленого ст.1270 ЦК шестимісячного строку не заявили про відмову від спадщини, інші спадкоємці не подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини, 1/7 частку у спірному житловому будинку, що належала ОСОБА_8 прийняли наступні спадкоємці:

ОСОБА_3 -голова сім`ї;

ОСОБА_4 -син;

ОСОБА_5 -син;

ОСОБА_2 -дочка.

Вважає, що після смерті матері вона успадкувала 1/28 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому їй належить вцілому 5/28 частин спірного житлового будинку.

Частка її батька ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті матері, теж складала 5/28 частин спірного житлового будинку.

Вважає, що позивачу ОСОБА_1 після смерті діда ОСОБА_3 за заповітом належить 5/28 частин житлового будинку.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/28 частини житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті діда ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) позивачем ОСОБА_1 надано Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив).

У Відзиві позивач ОСОБА_1 зазначає, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами. Просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянт по справі ОСОБА_9 надала суду Відповідь на Відзив у якому зазначає, що Прилбичівською сільською радою правильно визначений тип суспільної групи господарства родини Видивник як колгоспний двір. Вважає, що після смерті своєї матері ОСОБА_8 вона успадкувала 1/28 частку житлового будинку АДРЕСА_1 і загальна її частина у цьому будинку склала 5/28 частки, які вона просить їй узаконити. Просить скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задоволити її апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника апелянта адвоката Адамчук І.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Луньо Б.М., вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Матеріалами справи встановлено , що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , (а.с.7) який згідно погосподарських книг Прибилчівської сільської ради Яворівського району Львівської області був головою двору.

14.05.2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповів позивачу по справі ОСОБА_1 (а.с.8).

Так як на житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи, позивач ОСОБА_1 звернулася в суд за оформленням своїх спадкових прав.

За приписами ст.392 Цивільного кодексу України (далі ЦК) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Відтак, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ст.1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1221).

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Прилбичівська сільська рада не мала заперечень з приводу предмета спору, не надавала додаткових документів,просила справу слухати у відсутності її представника.

Судом враховано, що позивач ОСОБА_1 у визначений ч.1 ст. 1270 ЦК строк звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_3 , однак через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок у видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту їй було відмовлено.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_9 у доводах апеляційної скарги посилається на те, що двір у якому проживав спадкодавець ОСОБА_3 згідно погосподарської книги відноситься до колгоспного типу дворів. Спадкодавець ОСОБА_3 був головою колгоспного двору, крім нього членами двору станом на 1991 рік були дружина померлого ОСОБА_8 , двоє синів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 , внук ОСОБА_6 .

Зазначає, що після смерті матері у 2010 році вона фактично успадкувала 1/28 частку, так як постійно проживала із спадкодавцем. Частка її батька також становить 5/28 часток.

Вважає, що позивач ОСОБА_1 повинна успадкувати по заповіту 5/28 часток, які належали спадкодавцю ОСОБА_3 на день відкриття спадщини.

Згідно приписів ст.ст. 120,123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності всіх часток, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до Вказівок №№ 112/5, 5-24/26, 69 та Інструкції №48 соціальна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до соціальної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Апелянтом ОСОБА_9 не представлено доказів у вигляді рішення загальних зборів (правління) колгоспу про прийняття в члени колгоспу і звільнення з членів колгоспу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , які хоч і періодично працювали в колгоспі, отримали земельний пай, однак їхня праця була по трудовому договору через відсутність подачі заяви про прийняття в члени колгоспу.

З даних погосподарської книги спірного домоволодіння за період 1991-1995 років станом на 15 квітня 1991 року голова сім`ї ОСОБА_3 працював у тресті «Яворівхімбуд». Місце праці ОСОБА_8 не зазначено. ОСОБА_5 працював слюсарем в ЯВО «Сірка», ОСОБА_7 (апелянт) працювала робітницею в кооперативі «Горизонт» м.Новояворівськ, ОСОБА_4 не працював, ОСОБА_11 працював робітником в РСМУ-5, а відтак ніхто із перерахованих членів сім`ї не працював у колгоспі та не був його членом.

Із зазначеного вище, суд приходить до висновку, що станом на 15 квітня 1991 року спірне господарство не мало статусу колгоспного двору, на осіб, які були зареєстровані та проживали у спірному дворі, не поширювалися положення ст.123 ЦК УРСР 1963 року, відтак посилання апелянта, що оскаржуване ним судове рішення порушує його права на частку в колгоспному дворі є необґрунтованим та безпідставним.

Зазначені у погосподарській книзі особи, вважаючи себе членами колгоспного двору, не ставили питання про виділ частки із майна колгоспного двору чи витребування такої. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» на витребування частки з майна колгоспного двору, що збереглося станом на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Учасники справи не заперечили, що ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не мають претензій щодо спадкового майна , не претендують на частку у ньому, заповіту ОСОБА_3 не оскаржують.

Згідно ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст.. 1217ЦК).

Частина перша ст.1223 ЦК визначає, що право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Разом з тим, частина перша ст.1269 ЦК визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах-уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1270 ЦК встановлено строк шість місяців для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1296 ЦК ( редакція на 2010 рік) визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1298 ЦК).

Згідно частини першої та другої ст.1299 (редакція на 2010 рік) якщо у складі спадщини , яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст.182 ЦК). Право власності виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

За змістом частини першої статті 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус керувався до 2012 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за № 20/5, з березня 2012 року Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, положення яких кореспондуються із приписами книги шостої Цивільного кодексу України.

Отже, права власності на спадкові права спадкоємців на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 підлягали оформленню шляхом їх звернення до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини на нерухоме майно, а також подальшою реєстрацією прийнятого спадкового майна.

За даними погосподарської книги спірного будинковолодіння, довідки Прилбичівської сільської ради від 22.04.2020 року за №514, Будинкових книг станом на день смерті ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_8 ) за вказаною адресою були зареєстровані:

ОСОБА_3 -чоловік померлої, голова двору;

ОСОБА_5 , ОСОБА_4 -сини; ОСОБА_2 -дочка, ОСОБА_6 -внук.

ОСОБА_8 за життя заповіту не складала, після її смерті спадкова справа не заводилась. Діти померлої ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 після шести місяців з дня смерті спадкодавця із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса не зверталися, відповідних документів для прийняття спадщини не надавали, державної реєстрації спадкового майна не провели. Зазначене підтверджує, що вказані вище особи не реалізували своє право на спадщину, у складі якого є нерухоме майно у встановлений ЦК України та Інструкцією №20/5 спосіб та строк.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Прилбичівською сільською радою 19 квітня 2013 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , актовий запис № 8.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 про її проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_8 суд зазначає.

Місце проживання фізичної особи згідно частини першої статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на вересень 2010 року) відомості, внесені в паспорт, не можуть бути абсолютним підтвердженням обставин про постійне місце проживання особи, таке визначається в залежності від строку проживання особи на території адміністративно-територіальної одиниці в житлі, яке зазначене в паспорті.

Згідно правових позицій та усталеної практики Верховного Суду постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК про своєчасність прийняття спадщини.

Відповідно до Актів комісії Прилбичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 05 грудня 2018 року та від 10 березня 2020 року ОСОБА_9 , 1971 р.н. та ОСОБА_6 , 1933 р.н. зареєстровані в АДРЕСА_1 , але фактично не проживають з 2007 року по даний час.

Зазначене підтверджується довідкою Прилбичівської сільської Ради №341 від 02.04.2019 року; довідкою Прилбичівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 01-21/09 від 10.03.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_6 навчався у даному шкільному закладі до 01.09.2007 року; довідкою Прилбичівської сільської ради №516 від 22.04.2020 року згідно якої ОСОБА_9 (чоловік апелянта) 09.04.2004 року прибув в господарство по АДРЕСА_1 , а в 2007 році вибув в м.Яворів; відомостями, які зазначає апелянт в апеляційній скарзі щодо місця її фактичного проживання АДРЕСА_2 ;

Свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 серія НОМЕР_3 від 04.09.2019 року актовий запис 17 у якому зазначено місце смерті ОСОБА_8 с.Прилбичі Яворівського району Львівської обл.. (а.с.72). (названі вище довідки долучені до матеріалів справи).

Зазначені вище факти свідчать про те, що на день смерті ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не проживали постійно із спадкодавцем і для набуття права на спадкове майно повинні були звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із письмовою заявою про прийняття спадщини, чого зроблено не було. Окрім цього, внук померлої ОСОБА_6 не відноситься до спадкоємців першої черги.

Відповідно до довідки Прилбичівської сільської ради №1693 від 26.09.2016 року із врахуванням довідки №566 від 15.05.2020 року постійно проживав і був зареєстрований у АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , дід позивача ОСОБА_1 , який заповів все належне йому майно позивачу. Саме ОСОБА_3 прийняв фактично спадщину після смерті дружини ОСОБА_8 як спадкоємець першої черги, вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги суд не вбачає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ст.375 ЦК).

Відповідно до ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім надання правничої допомоги за рахунок держави.

Між адвокатом Луньо Б.М. та позивачем по справі ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги від 14 квітня 2020 року (а.с. 94-100), 05 травня 2020 року Додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 14.04.2020 року (а.с.208).

Адвокатом Луньо Б.М. надано суду перелік та вартість послуг про надання правової допомоги (а.с.211). Суд вважає, що зазначені суми об`єктивно відповідають проведеній адвокатом роботі та затратам часу, а тому підлягають стягненню з апелянта ОСОБА_9 . Заяв про зменшення витрат не поступало.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_4 , тел.. НОМЕР_5 ) в користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_6 , тел. НОМЕР_7 ) 6 000,00 грн. ( шість тисяч грн..) витрат за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може буди оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк