Справа № 205/2575/19
Провадження № 2/206/93/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.02.2020 Самарський районний суд
м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.,
секретаря судового засідання Мороза К.Т.
позивача ОСОБА_1
представників третьої особи: ОСОБА_2 .А.
ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про стягнення боргу, -
ВСТАНОВИВ
У провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про стягнення боргу(далі цивільна справа).
20.03.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу (а.с. 2-3).
22.03.2019 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі (а.с. 10).
20.03.2019 позивач ОСОБА_1 подав до канцелярії суду клопотання про забезпечення позову, згідно якого останній просив накласти арешт на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та заборонити іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (а.с. 12-13).
22.03.2019 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено частково, заборонено ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
27.05.2019 до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання ОСОБА_5 про залучення його до участі в справі в якості третьої особи (а.с. 29-30).
19.06.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у розгляді цивільної справи 205/2575/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_5 (а.с. 37).
16.08.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 205/2575/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_5 , про стягнення боргу передано на розгляд Самарському районному суду м. Дніпропетровська (а.с. 47).
24.09.2019 матеріали позовної заяви надійшли до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 51).
25.09.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу до провадження та залишено її без руху (а.с. 53-54).
11.10.2019 на виконання ухвали судді від 25.09.2019 до канцелярії суду подано заяву з усуненням недоліків (а.с. 56).
16.10.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та призначено проведення підготовчого засідання призначено на 18.11.2019 (а.с. 57).
08.11.2019 третя особа ОСОБА_5 за допомогою системи «Електронний суд» подав пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, згідно яких останній зазначив, що нехтуючи принципами та засадами передбаченими ЦПК, а саме добросовісністю, зловживаючи правом на позов, звертаючись з позовом та заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 у заяві зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 має у власності лише спірну квартиру, у нього є підстави вважати, що ОСОБА_4 буде намагатися відчужити належну їй квартиру, що може привести до неможливості виконання рішення суду у разі, якщо позовні вимоги будуть задоволені, при цьому ОСОБА_1 замовчує факт, що квартира не може бути відчужена без його згоди оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином ОСОБА_1 досягає своєї першої мети в частині накладення арешту на квартиру. При цьому відповідачка ОСОБА_4 ні відзиву ні жодних заперечень на позов не надала. Штучність позову очевидна за наявності спорів між пов`язаними особами (про що достеменно відомо судді й що випливає з матеріалів справи), коли позов подається з метою перешкоджання іншому провадженню (наприклад для зупинення останнього), або за для намагання позивача штучно створити передумови для стягнення майна, що належить іншому, ніж відповідач у справі, власнику. На даний час Самарським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у справі 206/1293/19 згідно якого позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені у повному обсязі і квартира на підставі статті 388 ЦК України витребувана у ОСОБА_4 , отже відпали підстави у забезпеченні позову, використовуючи у якості забезпечення позову квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . А також на його думку відсутні підстави у задоволенні позову, адже очевидно, що позов має штучний характер та не має нічого спільно з захистом прав. В зв`язку із вищевикладеним, третя особа ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, встановити та зазначити в судовому рішенні, що дії позивача ОСОБА_1 з подання позову є зловживанням процесуальними правами, є недобросовісними та не відповідають завданню цивільного судочинства, скасувати заходи забезпечення позову на підставі статті 158 ЦПК України, стягнути з позивача - ОСОБА_1 судові витрати понесені третьою особою ОСОБА_5 (а.с. 64-70).
18.11.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 17.12.2019 у зв`язку неявкою відповідача в судове засідання (а.с. 96-97).
17.12.2019 підготовче судове засідання було відкладено на 21.01.2020 у зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 108).
21.01.2020 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2019 року у вигляді заборони ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_5 про стягнення боргу та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.02.2020 на 11.00 год (а.с. 129-132).
06.02.2020 третя особа ОСОБА_5 за допомогою системи «Електронний суд» подав клопотання про долучення доказу до матеріалів справи, клопотання про застосування статті 44 ЦПК України (а.с. 140-143, 146-153).
10.02.2020 третя особа ОСОБА_5 за допомогою системи «Електронний суд» подав заяву про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат (а.с. 154-156).
12.02.2020 за допомогою системи «Електронний суд» від третьої особи ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволені якого судом було відмовлено (а.с. 157-160).
12.02.2020 представник позивача ОСОБА_6 подала до суду відзив на клопотання третьої особи від 06.02.2020 (а.с. 161-162).
12.02.2020 судом залишено без розгляду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, залишено без задоволення клопотання про виступ представника у судових дебатів, заслухано вступні слова позивача, його представника, відповідача та представника третьої особи, заслухано відповіді на запитання та оголошено перерву до 28.02.2020 (а.с. 163-171).
18.02.2020 до канцелярії суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позову, за змістом якої просив закрити провадженні у справі у зв`язку з відмовою від позову, так як спір вже врегульовано (а.с. 173).
26.02.2020 третяособа ОСОБА_5 за допомогою системи «Електронний суд» подав клопотання про застосування статті 44 ЦПК України. Клопотання мотивоване тим, що 23 лютого 2019 року ОСОБА_5 після того як йому стало відомо про незаконно укладені договори, щодо його квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , в якому серед іншого просив суд витребувати квартиру у ОСОБА_4 та визнати недійсним договір купівлі продажу квартири між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Дізнавшись про позов ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у змові з ОСОБА_4 склали розписку, яка ніби то була складена 20.12.2018 року за якою ОСОБА_4 нібито позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів та зобов`язувалася повернути їх через місяць. Та звернулися до суду з позовом про стягнення коштів та накладанням арешту на квартиру що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . У цей же день одночасно з заявленим позовом, ОСОБА_1 заявив клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборону на вчинення будь-яких дій стосовно неї, яке було задоволено. При цьому ОСОБА_1 замовчує факт, що квартира не може бути відчужена без його згоди оскільки є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином ОСОБА_1 досягає своєї першої мети в частині накладення арешту на квартиру. Дійсними намірами ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_4 є перешкоджання у поверненні спірного майна законному власнику ОСОБА_5 та намагання за рахунок виконання рішення спробувати стягнути вищезгадану квартиру. Наведена мною позиція знайшла відображення при розгляді справи у підготовчому засіданні 21 січня 2020 року, в якому суд за своєю ініціативою поставив на обговорення питання щодо скасування заходів забезпечення позову. Представник позивача одразу ж почала заперечувати проти цього, та заявила, що ця квартира повинна перебувати під арештом оскільки саме за її рахунок вони хочуть стягнути кошти при задоволенні позову. Штучність позову очевидна за наявності спорів між пов`язаними особами (про що достеменно відомо судді й що випливає з матеріалів справи), коли позов подається з метою перешкоджання іншому провадженню (наприклад для зупинення останнього), або за для намагання позивача штучно створити передумови для стягнення майна, що належить іншому, ніж відповідач у справі, власнику. У судовому засідання 21 січня 2020 року відповідачка визнала позов. Визнання позову відповідачем зумовлені заздалегідь спланованою домовленістю між позивачем, його представником (яка розробила цю схему) та відповідачкою. Ці домовленості суперечать нормам статті 2 ЦПК України, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема серед іншого є змагальність сторін та неприпустимістю зловживання процесуальними правами. Хоча це формально і не укладання мирової угоди, однак фактично визнання позову відповідачкою має на меті створити шкоду третій особі ОСОБА_5 у вигляді перешкод у поверненні його майна спірної квартири. Заявляючи позов про стягнення коштів, накладаючи арешт на спірну квартиру маючи на меті стягнення коштів за рахунок спірної квартири, позивач разом зі своїм представником навмисно, не заявляє у якості третьої особи ОСОБА_5 . Оскільки з відповідачкою існувала домовленість про визнання позову, повідомлення про порушення прав третьої особи ОСОБА_5 могло перешкоджати задоволенню позову, у разі надання заперечень з боку третьої особи. При цьому позивачу було достеменно відомо про справу що розглядалася на той час у Самарському районному суді м. Дніпропетровська, щодо витребування спірної квартири. Отже позивач не повідомивши суд про права третіх осіб на яких впливає та завдає шкоду можливе задоволення позову у цій справі порушив норми вимог статті 54 та п. 5 ч. 2 ст. 44 ЦПК України. В зв`язку із чим ОСОБА_5 просив винести окрему ухвалу, в якій зазначити дії сторін у справі з пред`явлення позову, відмові від позову та визнання позову з боку відповідача такими, що відповідають поняттю зловживання процесуальними правами, а саме правом на позов, та такими, що не відповідають завданню цивільного судочинства, визнати позов штучним, зазначити в ухвалі на підставі статті 206 ЦПК України, що суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це суперечить закону і порушує права ОСОБА_5 та є ознакою недобросовісних дій з боку відповідача, на підставі п. 4 ст. 44 ЦПК України вжити заходи для запобігання зловживання процесуальними правами позивача та відповідача у справі, у майбутньому, у відповідності до ст. 144 ЦПК України винести попередження або накласти штраф кожній стороні по справі (а.с. 185-192).
У судовому засіданні позивав заяву про відмову від позову підтримав, просив задовольнити та закрити провадження по справі, дії є добровільними, наслідки зрозумілі.
Представники третьої особи ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не заперечували проти задоволення заяви позивача про відмову від позову та закриття провадження, вважали, що це право позивача та просили вирішити питання щодо застосування до сторін ст. 44 ЦПК України та стягнення з позивача, судових витрат, понесених третьою особою.
Вислухавши пояснення позивача, думку представників третьої особи, ознайомившись з матеріалами даної цивільної справи, суд приходить до наступного.
Так, у відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що відмова позивача від позову - це одностороннє вільне волевиявлення, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу, беручи до уваги те, що заява позивача не порушує будь-чиї права або інтереси, суд приймає відмову позивача від даного позову, у зв`язку із чим провадження у справі підлягає закриттю.
Щодо вирішення судом питання про розподіл судових витрат, у зв`язку із відмовою позивача від позову, суд зазначає таке.
Так, ч. 1 ст. 133 ЦК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Враховуючи викладене, а також і те, що зі сторони відповідача та позивача не було подано жодної письмової заяви про стягнення судових витрат, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача та навпаки таких витрат.
Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України визначають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.
Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Такі дії, однак, мають повністю штучний характер, подібно тому, як удавана угода у цивільному праві вчиняється лише для цілей прикриття іншої угоди.
Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.
Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду (рішення від 13.03.2019 року у справі № 814/218/14) зазначив, що під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє відображення, зокрема, у вчинені дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перенавантаженні роботи суду.
Європейський суд з прав люди застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що суд оголошує неприйнятою будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням права на подання заяви.
Щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції йдеться про випадки, коли поведінка заявника, яка прямо не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до суду, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розгляду справ. Разом з цим, Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятою з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним ходом (п.п. 62,65).
Зловживання правом є особливим видом правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.
Стримування зловживання правом це боротьба не з поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоду суспільству й собі.
Частиною 3 ст. 44 ЦПК України також передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
В частині 4 ст. 44 ЦПК України зазначено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Принципи права об`єктивно властиві праву відправні начала, незаперечні вимоги (позитивні зобов`язання), які ставляться до учасників суспільних відносин із метою гармонічного поєднання індивідуальних, групових і громадських інтересів.
В даній цивільній справі позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, оскільки вважав, що його права та інтереси порушено.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Суд зазначає, що відмова від позову є правом позивача, а тому закриття провадження у зв`язку із відмовою від позову не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як звертатися до суду за захистом своїх прав це право позивача, передбачено цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмеження у його реалізації.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, серед яких є : 1) визнання права; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відтак звернення з даним позовом не можна вважати завідомо безпідставним (п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України), оскільки він містить обґрунтування підстав стягнення боргу, посилання на докази, які, на думку позивача, підтверджують наявність боргу та підстав для його стягнення, долучена копія розписки.
Позивачем ОСОБА_1 було також сплачено судовий збір, який є певним обмеженням для захисту свого порушеного права, що згідно стандартів Європейського суду з прав людини є вимогою, яка є сумісною з правом доступу до правосуддя лише якщо, вона не спотворює саму його сутність, яку позивачем було виконано та сплачено відповідно судовий збір у розмірі 2700 грн., що в свою чергу також не може свідчити про безпідставність звернення з даним позовом.
Щодо визнання відповідачем ОСОБА_4 позову, то це є правом відповідача, яким він має право скористуватися на будь-якій стадії судового розгляду і це не може розцінюватися як подання безпідставного позову або зловживання своїми процесуальними правами.
До того ж за подання заяви про забезпечення позову також було сплачено судовий збір у розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір» і на момент вирішення питання щодо забезпечення позову, а саме накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи містили докази, що ця квартира належить саме відповідачу, будь-яких інших доказів, що з приводу цієї квартири існує спір матеріали справи не містили. До того ж, ухвала судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про забезпечення позову не оскаржувалася жодним з учасників справи, в тому числі і третьою особою.
Відповідно до роз`яснень, які міститься у п. 38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат. В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову та не містить обмежень в його реалізації.
Суд вважає, що звернення позивача ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені третьої особою витрати на правничу допомогу.
Для стягнення компенсації здійснених третьої особою витрат, пов`язаних з розглядом справи, третьою особою згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів третьої особи; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц.
У зв`язку з цим третьої особою не представлено, а судом не здобуто доказів, що необґрунтовані дії позивача були ним здійснені при зверненні до суду та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів третьої особи; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується, а отже до даних правовідносин не можливо застосувати положення ч. 5 ст. 142 ЦПК України.
Третьою особою та його представниками не надано суду жодних належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як-то передбачено вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України, що виключає собою право третьої особи заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Частиною 1 статті 53 ЦПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справ
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 147 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями ч. 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно ч. 12 ст. 141 ЦПК України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Частиною 2 статтею 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Так, норми на які посилається третя особа ОСОБА_5 та його представники регулюють порядок стягнення судових витрат сторонами, якою ОСОБА_5 не є або порядок стягнення судових витрат третьої особою із сторони, визначеної відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що ці судові витрати покладаються на сторони у разі задоволення позову, у разі відмови в позові або у разі часткового задоволення позову і цей перелік є вичерпним, а отже до даних правовідносин також не може застосовуватися.
Окрім цього, ОСОБА_5 , ані сторони, ані суд за власною ініціативою не залучали до даної справи в якості третьої особи, ОСОБА_5 через свого представника подав до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська клопотання про залучення до участі в справі його в якості третьої особи, а тому відповідно і витрати, які він поніс у зв`язку із розгляд даної справи він повинен нести самостійно.
Окрім цього, третя особа ОСОБА_5 та його представники не надали жодних доказів на підтвердження того, що звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу спричини шкоду третій особі ОСОБА_5 , а тому доводи ОСОБА_5 та його представників є суб`єктивними, надуманими, які не підтверджено жодним належним доказом.
До того ж, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.
Надання адвокатом Старюк В.А. третій особі ОСОБА_5 адвокатських послуг у суді при розгляді справи № 205/2575/19 підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 20.05.2019.
Водночас, у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату, визначається за домовленістю сторін, виходячи з досвіду адвоката і т.д.
Враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правову допомогу.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, вислухавши учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши наявні в ній докази, враховуючи встановлені судом обставини справи та вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що провадження підлягає закриттю, а в задоволенні клопотань ОСОБА_5 про стягнення судових витрат та про застосування статті 44 ЦПК України необхідно відмовити повністю.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 43, 44, 48, 53, 131, 132, 141, 142, 206, 255, 260-261, 263, 353 ЦПК України,
Прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позову.
Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про стягнення боргу, у зв`язку із відмовою позивача від позову.
Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
В задоволенні клопотань ОСОБА_5 про стягнення судових витрат та про застосування статті 44 ЦПК України відмовити повністю.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (ухвали) або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали).
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення у формі ухвали складено 04.03.2020.
Суддя К.С. Маштак