Справа № 344/7115/14-ц
Провадження № 2/344/85/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанку, ТзОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія, ТзОВ Довіра та Гарантія, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національний банк України про визнання правочинів неукладеними та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до ПАТ УкрСиббанку,ТзОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія, ТзОВ Довіра та Гарантія, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національний банк України про визнання правочинів неукладеними та стягнення коштів, мотивуючи тим, що 23.10.2006 року нібито між ним та ПАТ УкрСиббанк від імені нібито діяв ОСОБА_3 за довіреністю від 30.01.2006 року, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Торос Т.А. та зареєстрована в реєстрі №43 було укладено кредитний договір №0 від 23.10.2006 року, згідно з яким банк зобов`язувався надати позивачу кредит в сумі 59000 швейцарських франків з терміном користування до 22.10.2021 року та оплатою 8,99 % річних. На виконання кредитного договору між відповідачем 1 та ОСОБА_4 укладено договір поруки №1/0-II від 23.10.2006 року. Вказав, що на момент підписання договору всупереч вимогам ст.638 ЦК України, були відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, а саме відсутня згода за всіма істотними умовами договору, зокрема, не було волі позичальника на отримання кредиту, він не звертався за кредитом, не оформляв жодного документу по ньому, не надавав жодного документу про свій фінансово-майновий стан, також з ним не проводили жодної бесіди працівники банку щодо кредиту, ніколи не був в банку і не підписував жодного кредитного договору і не отримував жодних коштів, саме тому просить договір визнати неукладеним, оскільки він його не підписував та в той час перебував за кордоном в Сполучених Штатах Америки. Також просить визнати договір поруки №1/0-II від 23.10.2006 року недійсним та зобов`язати відповідача повернути поручителю ОСОБА_4 всі сплачені по спірному кредитному договору платежі.

25.02.2015 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог в якому вказала, що позивач ніяких розпоряджень щодо оплати 59 000,00 швейцарських франків не давав, стверджує, що валюту не отримував і не міг отримувати бо перебував на той час за межами України. Зважаючи на те, що поручитель, який виконав зобов`язання перед кредитором має право вимагати його повернення від позичальника. Фактично виконані перед кредитором зобов`язання поручителем є виконання від імені позичальника, саме тому стягнення заборгованості слід провести в рахунок позивача. Просить з ПАТ УкрСиббанк на користь ОСОБА_1 стягнути борг у сумі 1 847 043,10 грн., оплачених по квитанції 9,10 та 74 від 12.11.2012 року, що в еквіваленті склали 61 811,00 CHF та стягнути з ПАТ УкрСиббанкборг у сумі 2 657 грн, 21 коп. стягнутих з ОСОБА_4 з пенсійної картки(а.с.133-148, том 1).

23.10.2015 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог в якому просила залучити до справи співвідповідачами ТзОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія, ТзОВ Довіра та Гарантія (а.с.8-28, том 2).

24.11.2015 року представник ТОВ ФК «Довіра та гарантія» подав заяву, якою просив застосувати наслідки спливу позовної давності(а.с 47,48, том 2).

27.11.2015 року ТОВ ФК «Довіра та гарантія» подав заперечення проти позову, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог(а.с.49-60, том.2).

24.03.2016 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог в якому просив розглянути заяву про збільшення позовних вимог від 24.03.2016 року, визнати недійсним договір факторингу №26 від 21.09.2015 року, позовні вимоги підтримує викладені в позовній заяві та в заявах від 23.10.2015 та 03.11.2015 року (а.с.83-90, том 2).

24.03.2016 року ухвалою Івано-Франківського міського суду було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів- ТОВ ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «Довіра та гарантія», в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимогна предмет спору на стороні відповідача Національний Банк України(а.с.107,108, том.2)

06.05.2016 року представником ТзОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія подано заперечення проти позову, в якому вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки: в рішенні Івано-Франківського міського суду від 12.08.2013р. надано правову оцінку обставин щодо укладення між сторонами кредитного договору №0 від 23.10.2006р. та зазначено, що «Підписав вказаний кредитний договір від імені позичальника ОСОБА_1 за дорученням № 43 від 30.01.2006 року його рідний брат ОСОБА_3 , довіреність посвідчена нотаріально». В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0, між позивачем ОСОБА_4 , Банком та позичальником ОСОБА_1 23.10.2006 року було укладено договір поруки №1/0-П (а.с.21-22). Від імені позичальника ОСОБА_1 договір поруки підписав його брат ОСОБА_3 згідно довіреності від 30.01.2006 року № 43», також судом у рішенні встановлено, що «кредитний договір №0 укладений 23.10.2006 року між відповідачем та третьою особою відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину», в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Національний банк України, ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо надання кредиту в іноземній валюті, визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Відповідно до Меморіального ордеру № від 25.10.2006 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в AT «УкрСиббанк» було перераховано 33 000,00 швейцарських франків (у гривневому еквіваленті склало - 131 295,25 грн.) з призначенням платежу: «Надання кредиту згідно угоди 0 від 24.10.2006: 558782 - ОСОБА_1 . Відповідно до Меморіального ордеру № від 22.11.2006 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в AT «УкрСиббанк» було перераховано 26 000,00 швейцарських франків (у гривневому еквіваленті склало 105 597,08 грн.) з призначенням платежу: «Надання кредиту згідно угоди 0 від 24.10.2006: 558782 ОСОБА_1 21 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 23.10.2006 р., укладеним між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Просив відмовити в задоволенні позову без належних на те підстав в повному обсязі (а.с.191-207, том 2).

06.05.2016 представник позивача повторно подав заяву про збільшення позовних вимог, в якому просив, визнати недійсним договір факторингу №26 від 25.09.2015 року укладений між ПАТ Укрсиббанк і ТОВ ФК Довіра в частині передачі кредитного договору №0 від 23.10.2006 року, позовні вимоги підтримує викладені в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог від 30.11.2015 року та 24.03.2016 року розглядати в редакції даної заяви (а.с.208-213, том 2).

23.08.2016 року представник ПАТ «Укрсиббанк» подав заяву про застосування строків позовної давності(а.с.244,245, том.2).

23.08.2016 року представник ПАТ УкриСиббанк подав заперечення проти позову, в якому зазначив, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови. У договорі зазначені сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору та інші умови, визначені законодавством. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.246-249, том 2).

19.12.2016 року ТОВ ФК «Довіра та гарантія» подало до суду пояснення відповідно до якого просило відмовити у задоволенні позовних вимог(а.с.133, 136,том.3).

27.11.2017 року представником АТ УкрСиббанк подано заперечення на позовну заяву, в якій вказав, що рішенням суду, яке набрало законної сили, вже встановлено факти, які мають преюдиційне значення, а саме вирішення питання про дійсність кредитного договору та стягнення коштів за кредитним договором. Також зазначив, що позовна давність сплила у 2012 році, позовну заяву подано в травні 2014 року. Таким чином, позивач пропустив строки, у межах яких можна заявити дані позовні вимоги, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.19-24, том 4).

16.10.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду до участі у справі залучено у якості правонаступника третьої особи на стороні позивача ОСОБА_2 (а.с.212,том 4).

Представник позивача в судовому засіданні просив позов задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 . в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі на підставі поданого заперечення до позовної заяви.

Представники ТОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія, ТОВ Довіра та Гарантія в судове засідання не з`явилися, попередньо подали заяву про розгляд справи без їхньої участі, в заодоволенні позову просили відмовити в повному обсязі(а.с.160-161, том 4).

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Норма аналогічного змісту міститься у статті 4 ЦПК України.

Судом встановлено, що 23.10.2006 року між АКІБ УкрСиббанк та ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_3 по довіреності посвідченій приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Торос Т.А. 30.01.2006 року за реєстровим №43 уклали договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.10-14, том 1).

23.10.2006 року між АКІБ УкрСиббанк та ОСОБА_4 укладено договір поруки №1/0-П (а.с.15, том 1).

Як встановлено матеріалами справи, кредитний договір від імені позичальника ОСОБА_1 за дорученням №43 від 30.01.2006 року, підписував його рідний брат ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю (а.с.187, т.1).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч.1 ст. 205 ЦК України, визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч.1-2 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства УкриСиббанк, треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмета спору Національний Банк України, ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо надання кредиту в іноземній валюті, визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, визнання недійсним кредитного договору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.08.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.02.2014 року, у задоволенні позову відмовлено. Даним рішенням встановлено, що при видачі кредиту в іноземній валюті за договором від 23.10.2006 року банк діяв на підставі генеральної ліцензії, необхідної для здійснення таких дій, а також факт видачі та отримання кредитних коштів згідно меморіальних ордерів. В рішенні також надано правову оцінку обставин щодо укладення між сторонами кредитного договору №0 від 23.10.2006р. та зазначено, що «Підписав вказаний кредитний договір від імені позичальника ОСОБА_1 за дорученням № 43 від 30.01.2006 року його рідний брат ОСОБА_3 , довіреність посвідчена нотаріально», «В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №0, між позивачем ОСОБА_4 , Банком та позичальником ОСОБА_1 23.10.2006 року було укладено договір поруки №1/0-П(а.с.21-22). Знову ж таки, від імені позичальника ОСОБА_1 договір поруки підписав його брат ОСОБА_3 згідно довіреності від 30.01.2006 року № 43.». Також судом у рішенні встановлено, що «кредитний договір №0 укладений 23.10.2006 року між відповідачем та третьою особою відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину» (а.с.151-153 т.1).

Крім того, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ УкрСиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в солідарному порядку, яким стягнуто солідарно із : ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (02068, м. Київ-68, а/с 33, р/р НОМЕР_3 , , МФО 3511005) розмір заборгованості за кредитним договором №0 від 23.10.2006р. в сумі 137 310 (сто тридцять сім тисяч триста десять гривень ) 43 коп; ОСОБА_4 (і.п.н. НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (02068, м. Київ-68, а/с 33, р/р НОМЕР_3 , , МФО 3511005) розмір заборгованості за кредитним договором №0 від 23.10.2006р. в сумі 137 310 (сто тридцять сім тисяч триста десять гривень ) 43 коп. Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (і.п.н. НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) в користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (02068, м. Київ-68, а/с 33, р/р НОМЕР_3 , , МФО 3511005) понесені судові витрати в розмірі 1 700,00 грн. по оплаті державного мита та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.227-229, том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.02.2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2013 року залишено без змін (а.с.230-233, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 року ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.02.2014 року скасовано, та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.233-235, том 1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.03.2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2013 року в частині стягнення судових витрат змінено. Стягнуто з відповідачів на користь ПАТ УкрСиббанк по 850,00 грн. судового збору та по 60,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного (а.с.236-239, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.03.2015 року залишено без змін (а.с.240-241, том 1).

21.09.2015 року між ТзОВ ФК Довіра та Гарантія та Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 23.10.2006 р., укладеним між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.200-206, т.2)

Щодо обгрунтування позовних вимог про визнання правочину не укладеним, визнання недійсним договору поруки №1/0-II від 23.10.2006 року та повернення коштів, позивач посилався на те, що наданою ним довіреністю №43 від 30.01.2006 року, він не уповноважував свого брата ОСОБА_3 на укладення вищезгаданого кредитного договору та договору поруки, проте таке твердження судом спростовується наступним.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом положень частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Одночасно, за змістом ст. 241 ЦК України винятком є вчинення правочинів з перевищенням повноважень представника, за відсутності наступного його схвалення довірителем.

Відповідно до ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.01.2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Торос Т.А. була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 . Відповідно до змісту довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 укладати від його імені всі дозволені законом угоди цивільного-правового характеру, в тому числі договори купівлі-продажу, міни, застави, іпотеки, майнової поруки, позики, а також угоди про весення змін і доповнень до раніше укладених договорів та угод. А також, бути його представником в усіх банках та банківських установах із правом підпису банківських документів та з правом відкриття рахунків на його ім`я у будь-якому комерційному банку чи іншій кредитній установі і розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на цих рахунках (зняття коштів з банківського рахунку, перерахування коштів, тощо), отримувати компенсації, вклади з належними відсотками та інші належні йому виплати, тощо. ( а.с. 187, т.1).

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Так, ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 року у справі за позовом ПАТ УкрСиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості надано правову оцінку оспорюваній довіреності №43 від 30.01.2006 року, та зазначено, що ОСОБА_3 був уповноваженим, зокрема, укладати від імені ОСОБА_1 всі дозволені законом угоди цивільного-правового характеру, в тому числі договори купівлі-продажу, міни, застави, іпотеки, майнової поруки, позики, а також угоди про весення змін і доповнень до раніше укладених договорів та угод; бути представником ОСОБА_1 в усіх банках та банківських установах із правом підпису банківських документів та з правом відкриття рахунків на його ім`я у будь-якому комерційному банку чи іншій кредитній установі і розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на цих рахунках (зняття коштів з банківського рахунку, перерахування коштів, тощо) (а.с.233-235, том 1). Вказана ухавала набрала законної сили.

Отже, у відповідності до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім вказаного, згідно з постановою пленуму Верховного Cуду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суди відмовляють у задоволенні позову про визнання договору не укладеним, у зв`язку з відсутністю такого способу захисту прав та інтересів.

Вимога про визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, що передбачає в подальшому відмову у задоволенні відповідного позову.

З огляду на викладене, сторона, право якої порушено, має право звернутися до суду з позовом, який стосується наслідків неукладеного договору, передбачених главою 83 ЦК України, а застосування цією стороною договору таких наслідків можливе лише після встановлення судом наявності або відсутності підстав, що свідчать про його неукладення.

Таким чином, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору №0 від 23.10.2006 року неукладеним, визнання недійсним договору поруки №1/0-II від 23.10.2006 року та повернення коштів слід відмовити, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.08.2013 року у справі №0707/16715/2012, провадження №2/344/1601/13 та рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2013 року у справі №0907/2-3046/2011, провадження №2/344/69/13, які набрали законної сили, оспорювані договори були предметом розгляду у справах, обставинам справи було надано обгрунтовану оцінку, підстави, на які посилається сторона позивача, також були предметом дослідження в даних справах та було доведено правомірність укладення як кредитного договору №0 від 23.10.2006 року, так і договору поруки №1/0-II від 23.10.2006 року.

Що стосується вимоги позивача про визнання договору факторингу №26 від 21.09.2015 року між ТзОВ ФК Довіра та Гарантія та Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк», то суд виходить з наступного.

21.09.2015 року між ТзОВ ФК Довіра та Гарантія та Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк» укладено Договір факторингу №26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 23.10.2006 р., укладеним між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.200-206, т.2).

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до п.2.1 до Договору факторингу від 21.09.2015 року За цим Договором Клієн відступає Фактору, а Фактор приймає права Вимоги, та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с.200, т.2).

Отже, за вищезгаданим договором Факторингу, який укладено 21.09.2015 року, ТОВ ФК Довіра та Гарантія отримало виключно право вимоги.

А тому, позовна вимога про визнання недійсним договору факторингу №26 від 21.09.2015 року є безпідставною, та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення банком умов кредитування, тому немає правових підстав для визнання кредитного договору від 23.10.2006 року № неукладеним, договору поруки №1/0-ІІ від 23.10.2006 року та договору факторингу №26 від 25.09.2015 року, недійсними, при цьому суд зазначає, що вирішення питання щодо застосування строку позовної давності є зайвим, оскільки, на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову не впливає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 15,, 81, , 82, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанку,ТзОВ Фінансова компанія Довіра та Гарантія, ТзОВ Довіра та Гарантія, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національний банк України про визнання правочинів неукладеними та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 05.03.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.