провадження № 22-ц/824/6762/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення банківського вкладу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення банківського вкладу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 10.07.2007 року по 05.11.2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу між АТ «Дельта Банк» та відповідачем було укладено договір банківського вкладу (депозит) «Дякуємо за довіру-2» у гривнях № 001-29002-250914 від 25.09.2014 року строком по 24.12.2014 року на суму: 400 000 грн. і по закінченню дії договору кошти вкладу та відсотки за ним у розмірі: 21 555,06 грн. були зараховані на картковий рахунок клієнта. Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на порушення свого права власності на кошти, як подружжя та просила стягнути з відповідача: 210 777,53 грн., що становить 1/2 частину отриманого відповідачем банківського вкладу з відсотками.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 210 777 грн. 53 коп. - банківського вкладу та 2107, 77 грн. - судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що позивач не приймала участі у походженні грошей і не може отримати їх частину, так як гроші не є спільно набутими під час шлюбу та не підлягають поділу. Вважає, що суд не встановив належність та походження коштів, участь кожного з подружжя у набутті спільного майна подружжя.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційні скарги.

25.05.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що доводи відповідача є не обґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

В судовому засіданні апелянт та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10.07.2007 року по 05.11.2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.08.2007 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05.11.2014 року.

Відповідно до заяви АТ «Дельта Банк», яка надійшла до суду 13.05.2019 року на судовий запит, між АТ «Дельта Банк» та відповідачем, в період шлюбу було укладено договір банківського вкладу (депозит) «Дякуємо за довіру-2» у гривнях № 001-29002-250914 від 25.09.2014 року строком по 24.12.2014 року на суму: 400 000 грн. і по закінченню дії договору кошти вкладу та відсотки за ним у розмірі: 21 555,06 грн. були зараховані на картковий рахунок клієнта, відповідача по справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що посилання сторони відповідача про внесення на депозит особистих приватних коштів відповідача є недоведеними належними та обґрунтованими доказами, а тому, позовні вимоги, відповідно до норм діючого законодавства, що регулюють правовідносини подружжя щодо набутого під час шлюбу майна, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10.07.2007 року по 05.11.2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до матеріалів справи № 754/3137/14-ц, позивачка 24.02.2014 року подавала до суду позов про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона з відповідачем фактично шлюбні відносини перервали ще наприкінці 2013 року і на даний час (24.02.2014 року) домашнє господарство сторони не ведуть. Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 28.03.2014 року у справі № 754/3137/14-ц, позовну заяву позивача про розірванняшлюбу залишено без розгляду за заявою представника позивача. Судом встановлено, що позовна заява про розірвання шлюбу була залишена без розгляду з тих підстав, що сторони примирились.

Будь-яких доказів, які б спростовували доводи сторони позивача про примирення сторін після подання позову про розірвання шлюбу, стороною відповідача суду не надано, як і доказів про встановлення між сторонами режиму окремого проживання, як це передбачено ст. ст. 119-120 СК України.

За таких обставин, доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а висновки суду відповідають матеріалам справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що шлюб сторін ще тривав до 05.11.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05.11.2014 року.

25.09.2014 року між АТ «Дельта Банк» та відповідачем, тобто, в період шлюбу, було укладено договір банківського вкладу (депозит) «Дякуємо за довіру-2» у гривнях № 001-29002-250914 від 25.09.2014 року строком по 24.12.2014 року на суму: 400 000 грн. і по закінченню дії договору, тобто вже після розірвання шлюбу, кошти вкладу та відсотки за ним у розмірі: 21 555,06 грн. були зараховані на картковий рахунок клієнта, відповідача по справі.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, обґрунтованим є висновок, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому, підлягають поділу.

До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 756/14404/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів критично оцінює наданий апелянтом договір № 1/08 позики (між фізичними особами, безпроцентної) від 26.08.2014 року, який відповідач уклав з ОСОБА_3 , та вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у договорі не вказано і суду не надано конкретних правових та беззаперечних доказів, що саме кошти отримані відповідачем за цим договором, були спрямовані на укладення спірного договору банківського вкладу. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що даний договір позики було укладено в період шлюбу сторін і як пояснив апелянт згоди дружини на його укладення він не отримував.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину банківського вкладу, як на майно, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, виходячи із презумпції спільності майна подружжя та положень статті 74 СК України, оскільки обов`язок довести належність спірного майна особисто ОСОБА_1 покладається на відповідача. При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуто відповідачем у власність без участі позивачки, суду не надано.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура