Справа № 474/680/18
Провадження № 2/474/152/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14.09.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Сотської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Врадіївська районна державна адміністрація Миколаївської області, до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро про визнання недійсним договору оренди,-

встановив:

25.07.2018р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро (далі - відповідач), в якому просить визнати укладений 30.10.2015 року договір оренди на земельну ділянку, площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279 між ОСОБА_1 та ПП ВКП Каро (далі - договір оренди землі) недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що земельна ділянка, площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279 йому не належить, оскільки під час видачі державного акту на право власності було допущено технічну помилку, при якій в акті зазначені неправильні кадастрові номери земельних ділянок та наявна помилка в обчислені площі земельної ділянки. При чому позивач взагалі заперечує факт укладення будь яких договорів з відповідачем. Позивач у позовній заяві також вказує на порушення порядку державної реєстрації договору оренди землі, однак жодних позовних вимог з приводу цих обставин не заявляє.

04.09.2018р. представник відповідача - адвокат Лук`яненко І.С. подала до суду відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту не підписання ним договору оренди землі та свого небажання підписувати останній, так як позивач отримував орендну плату.

31.08.2020р. позивач подав до суду заяву, в якій, зокрема, зазначив, що витребуваний від відповідача договір оренди землі, з яким він особисто ознайомився, підтверджує його позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди, так як у наданому договорі відсутня одна із суттєвих ознак договору, а саме: предмет оренди та підтвердження ідентичності зареєстрованого договору на кадастровий номер, який не відповідає кадастровому номеру в державному акті.

У вказаній вище заяві позивач фактично зазначає додаткові підстави позову, однак з огляду на порушення позивачем приписів ст. 49 ЦПК України, суд не приймає до розгляду вказану заяву.

У судовому засіданні позивач зазначив, що він ознайомлений з оригіналом договору оренди землі, який наявний в матеріалах справи, однак він останній не підписував, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Також позивач не заперечив щодо розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Представник відповідача - адвокат Сотська С.О. заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів, що не підписував договір оренди землі, а також обрав не належний спосіб захисту. Також ОСОБА_2 не заперечила щодо розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Представник третьої особи Парсенюк А.М. в судове засідання не з`явився, водночас 14.09.2020р. звернувся до суду із заявою, в якій просить провести судове засідання без його участі, рішення прийняти на розсуд суду.

Враховуючи приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України, думку позивача та представника відповідача, суд визнав за можливе розглянути справу без участі представника третьої особи.

Заслухав пояснення позивача та представника відповідача, дослідив матеріали справи судом встановлено таке.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22.10.2003р. (далі - державний акт серії МК № 075390) позивачу, на підставі Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19.03.2003р., належить земельна ділянка площею 4,50 га у межах згідно плану, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до плану меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки НОМЕР_1 площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280.

Згідно листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09.10.2017р. вбачається, що записи в державному акті серії МК № 075390 на ім`я позивача збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян, при чому вказаний державний акт містить помилки щодо зазначення площ земельних ділянок зазначених в розпорядженні Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 136-р від 19.03.2003р. та в державному акті помилково роздруковано план меж земельних ділянок належних ОСОБА_3 . До вказаного листа додано кадастровий план згідно якого ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,96 га, розташована в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області.

Водночас з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22.05.2017р. вбачається, що 13.04.2017р. на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, виданого 22.10.2003р., рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828870 від 19.04.2017р., за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279, та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828521 від 19.04.2017р., за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га, з кадастровим номером :01:000:0249.

При чому матеріали справи не містять жодних даних щодо реєстрації за позивачем земельної ділянки площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та земельної ділянки площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280.

В матеріалах справи наявний оригінал типового договору оренди землі укладений 30.10.2015р. між позивачем та відповідачем, в якому наявні підписи орендодавця (позивача) та представника орендаря (відповідача). Предметом договору є земельна ділянка площею 0,96 га, яка знаходиться в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. Договір укладено на 15 років. Водночас вказаний договір не містить інших даних щодо земельної ділянки

На підтвердження права власності позивача на вказану земельну ділянку до договору оренди землі приєднана копія державного акта серії МК № 075390 та копію кадастрового плану земельних ділянок переданих у приватну власність позивача, при чому з даних копій вбачається, що відповідно до плану меж земельної ділянки визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки НОМЕР_1 площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249 та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

До договору оренди землі також долучено оригінали акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 30.10.2015р. та акт приймання-передачі земельної ділянки від 30.10.2015р., в яких наявні підписи позивача та представника відповідача.

Вказаний договір зареєстрований 13.04.2017р. державним реєстратором Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Потерайко О.О., рішення із індексним номером 34828870 від 19.04.2017р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22.05.2017р.

Встановивши вказані обставини суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Так ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позовній заяві позивач заперечує факт підписання із відповідачем договору оренди землі, однак до позовної заяви не надав жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Статтею 105 ЦПК України визначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Таким чином, з комплексного аналізу норм ЦПК України слідує, що обов`язок збирати докази на підтвердження позовних вимог та надавати їх суду покладається на позивача. Збирання доказів з ініціативи суду можливо лише в окремих випадках чітко визначених ЦПК України, наявність яких при розгляді даної справи судом не встановлена.

Оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме факту підписання чи не підписання відповідачем договору оренди землі, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, та сторонами не надані відповідні висновки експертів із цього питання, судом, на стадії підготовчого провадження, роз`яснено позивачу про необхідність подачі доказів на підтвердження позовних вимог та у разі необхідності звернутися до суду із клопотанням про призначення експертизи.

Водночас від позивача, як і від інших учасників судового розгляду, не надходило жодних клопотань чи заяв щодо призначення експертиз.

Таким чином в межах розгляду даної справи жодних експертиз не призначалося.

Отже позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог в частині не підписання ним договору оренди землі, а відтак позов в цій частині є необґрунтованим та недоведеним.

Водночас щодо позовних вимог в частині того щодо позивачу не належить земельна ділянка, яка є предметом договору оренди землі, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас, відповідно до статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 3 Закону України Про оренду землі, об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Статтею 4 Закону України Про оренду землі визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Частиною 1 ст. 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України Про оренду землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Статтями 125 та 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, з комплексного аналізу зазначених норм чинного законодавства сліду, що власник земельної ділянки має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею.

Як встановлено судом згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22.10.2003р. (далі - державний акт серії МК № 075390) позивачу, на підставі Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19.03.2003р., належить земельна ділянка площею 4,50 га у межах згідно плану, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до плану меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки НОМЕР_1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280.

Водночас з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22.05.2017р. вбачається, що 13.04.2017р. на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, виданого 22.10.2003р., рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828870 від 19.04.2017р., за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279, та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828521 від 19.04.2017р., за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га, з кадастровим номером :01:000:0249.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Тобто, в даному випадку, законодавцем визнано дійсність державних актів на право власності на землю, які були видані до 1 січня 2013 року, як юридичну підставу набуття права власності на земельні ділянки.

Таким чином, позивач згідно державного акту серії МК № 9075390, є власником земельної ділянки 1 площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280, однак згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22.05.2017р. за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279, що в свою чергу, згідно вимог чинного законодавства, є підтвердженням визнання державою факту набуття позивачем права власності на вказану земельну ділянку, та як наслідок права володіння, користування та розпорядження останньою.

Матеріали справи не містять жодних інших доказів, які б свідчили про реєстрацію за позивачем на підставі державного акту серії МК № 9075390 права власності на земельну ділянку площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та на земельну ділянку площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280. Як і скасування державної реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279.

Щодо порушення порядку реєстрації договору оренди землі, слід зазначити, що позивач у позовній заяві не ставить вимоги щодо оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та договору оренди землі, чи визнання дій державного реєстратора неправомірними, як і не надає жодних рішень з приводу вказаних питань.

При чому в ракурсі вищевикладеного слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020р. у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок, згідно якого:

...7.1. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

7.2. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

7.3. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

7.4. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

7.5. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

7.6. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

7.7. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

7.8. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

7.9. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

7.10. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

7.11. Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

7.12. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

7.17. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

7.18. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

7.19. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

7.20. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

7.21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

7.22. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

7.23. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

7.24. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача.

7.25. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував.

7.26. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

7.27. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

7.28. Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки...

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України слідує, що позов є необґрунтованим, обставини покладені в основу позовних вимог недоведеними та позивачем не вірно обрано спосіб захисту, а відтак позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем покладаються на останнього. Відповідачем не ставилося на розгляд суду питання щодо судових витрат понесених ним.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Врадіївська районна державна адміністрація Миколаївської області, до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро про визнання недійсним договору оренди- відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 18 вересня 2020р.

Суддя Ф.Г. Сокол