Справа № 598/1889/17
провадження № 2/598/26/2020
РІШЕННЯ

іменем України

"27" лютого 2020 р. Збаразький районний суд

Тернопільської області в складі :

головуючого судді Олещука Б.Т.

з участю секретаря Демчук О.М., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача адвоката Гудими Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Збаражі Тернопільської області у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

До Збаразького районного суду надійшла позовна заява, зареєстрована через канцелярію суду 13.12.2017р., ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позивач просить:

1. Стягнути з відповідача по справі на його користь борг по розписці в розмірі 27100 грн., з врахуванням процентів та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 23.03.2017р. по 01.12.2017р..

2. Стягнути з відповідача на його користь 1000 грн. завданої йому моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач всупереч вимогам договору позики від 25.03.2014р. своєчасно не повернула всіх коштів, в результаті утворилась заборгованість по не сплаті боргу та 15 відсотків річних в розмірі 27100 грн.. Також посилається на те, що йому завдано моральні страждання, які полягають у зміні його звичайного способу життя, постійного переживання, лікування в психоневрологічній лікарні, порушенні сну та душевної рівноваги. В добровільному порядку відповідач повернути борг та завдану моральну шкоду відмовляється.

03.01.2018р. ухвалою Збаразького районного суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.16).

05.02.2018р. на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якій вона позовні вимоги не визнає, оскільки розписка складена 25 березня 2014 року не містить зобов`язання про повернення коштів. Крім того, позивач в своїй позовні заяві просить стягнути 1000 гривень завданої йому моральної шкоди, вважає таку вимогу необґрунтованою, безпідставною оскільки жодних доказів на підтвердження даного факту не надано. Разом з тим, просить дану справу розглядати в порядку спрощеного провадження з викликом сторін по справі та свідка ОСОБА_3 (а.с.22-23).

07.02.2018р. ухвалою Збаразького районного суду задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 ухвалено дану справу розглядати в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та у судове засідання викликано свідка ОСОБА_3 .. Судове засідання призначено на 22 лютого 2018 року (а.с.24).

13.02.2018р. на адресу суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив відповідача ОСОБА_2 в якій він просить задовольнити його позовну заяву та стягнути з відповідача в його користь грошові кошти згідно позовної заяви та з урахуванням 15 відсотків річних в сумі 27100 грн, без врахування встановленого індексу інфляції.

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 із заявами про збільшення позовних вимог з додатками додаткових доказів від 22.02.2018р., 02.04.2018р., 04.09.2018р., 27.09.2018р., (а.с.41, 54, 73, 77).

Ухвалою Збаразького районного суду від 01 листопада 2018 року у задоволенні заяв позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 22.02.2018р., 02.04.2018р., 04.09.2018р., 27.09.2018р., (а.с.41, 54, 73, 77) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено (а.с.92).

14.11.2018р. до суду звернувся позивач ОСОБА_1 із заявою про зміну підсудності, в якій просить змінити підсудність у даній справі призначивши слухання в Тернопільському міському районному суді з тих підстав, що на його думку, з порушенням чинного законодавства розглядається дана цивільна справа (а.с.95-96).

Ухвалою Збаразького районного суду від 21 березня 2019 року у задоволенні заяв позивача ОСОБА_1 про зміну підсудності від 14.11.2018р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено (а.с.115).

21 березня 2019 року в ході розгляду справи по суті представник відповідача адвокат Гудима Л.Р. звернулася до суду із заявою, в якій просить перейти від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження по даній цивільній справі, врахувати обсяг та характер доказів у справі, оскільки потрібно подати докази по даній справі.

Ухвалою Збаразького районного суду від 21 березня 2019 року здійснено перехід до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.120).

16.04.2019р. на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла остаточна заява про збільшення позовних вимог в якій він просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 18843 грн 28 коп, 3% річних в розмірі 1703 грн 63 коп, збитки завдані інфляцією в розмірі 7850 грн 11 коп, моральну шкоду в розмірі 2000 грн, матеріальні збитки 1000 грн., які понесені на надіслання поштової кореспонденції та транспортні витрати для явки до суду, а всього грошові кошти на загальну суму 31397 грн 02 коп (а.с.126).

13.05.2019р. проведено підготовче засідання у справі і призначено судовий розгляд справи (а.с.141-143).

07.08.2019р. на адресу суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 у даній справі, в якій вона зазначає, що 25 березня 2014 року на вимогу ОСОБА_1 в присутності свідка написала власноручно розписку, яка міститься в матеріалах справи та поставила свій підпис про те, що бере 24600 грн на термін 2 роки під 15% річних у ОСОБА_1 .. Свідком того, що вона написала таку розписку та не отримала вказану суму саме в борг є ОСОБА_3 , яка вказана в розписці. Крім того, заперечує, що вказану суму вона отримала в борг та зобов`язувалась її повернути позивачу. Вказані кошти отримала ще до написання розписки її донька ОСОБА_4 , яка була знайома з ОСОБА_1 .. При яких обставинах вона отримала кошти їй не відомо. А тому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову (а.с.150-154).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що відповідач 15.03.2014р. взяла у нього в борг 24600 грн на термін 2 роки під 15% річних у ОСОБА_1 .. Розписку відповідачка писала при отриманні грошових коштів, писала розписку добровільно. На теперішній час грошові кошти йому повернуто частково, про що зроблені записи в розписці від 25 березня 2014 року. Крім того, відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, яку він, крім викладеного у заявах поданих до суду, обґрунтовує тим, що п`ять років він не може отримати свої кошти, відповідач його тероризує, змінився спосіб його життя. Просить повністю задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову і пояснила, що вона ніяких грошових коштів від позивача не отримувала, а розписку писала під тиском. Вказані кошти отримала ще до написання розписки її донька ОСОБА_3 , яка була знайома з ОСОБА_1 .. При яких обставинах вона отримала кошти їй не відомо. Оскільки вона не хотіла скандалів то віддавала гроші, які їй передавала донька ОСОБА_3 . Крім того, посилається на те, що боргова розписка не містить зобов`язання про їх повернення. У задоволені позовних вимог просить відмовити.

Заслухавши сторони, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 25 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 24600 грн та термін два роки під п`ятнадцять відстоків річних, що стверджується розпискою від 25 березня 2014 року (а.с.134).

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні вказаної розписки, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, щодо суми, валюти, строку дії і звіту повернення коштів.

Згідно боргової розписки вбачається, що ОСОБА_2 повертала позивачу ОСОБА_1 грошові кошти, а саме: 25.04.2014р. в сумі 700 грн, 28.05.2014р. в сумі 500 грн, 25.06.2014р. в сумі 700 грн, 07.08.2014р. в сумі 600 грн, 22.09.2014р. в сумі 1400 грн, 28.11.2014р. в сумі 800 грн, 26.12.2014р. в сумі 1330 грн, 26.01.2015р. в сумі 1000 грн, 19.02.2015р. в сумі 1000 грн, 07.04.2015р. в сумі 2000 грн, 07.08.2015р. в сумі 1000 грн, а всього в розмірі 11030 грн (а.с.134).

Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Крім того, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а факт передачі коштів не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджений лише належними і допустимими доказами (частина друга статті 58, стаття 59 ЦПК України 2004 року). Позивач у даній справі звернувся до суду 13.12.2017р. за захистом своїх прав коли діяли норми ЦПК України в редакції 2004 року.

Таким чином, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї вбачається як сам факт отримання в борг під 15% річних (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її повернення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення інфляційного збільшення боргу у розмірі 7850,11 грн підлягає до задоволення, оскільки здійснений розрахунок позивача є вірним.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення 3 % річних відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки 3% проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 та процентів за договором позики передбачених статтею 1048 Кодексу. Стягнення 3% процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

Відповідно до розрахунків здійснених позивачем та долучених до справи, розмір 3% річних становить 1703,63 коп. Суд погоджується з таким розрахунком та вважає, що саме ця сума має бути стягнута з відповідача в користь позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню борг 18843,28 грн (24600 грн (отримані відповідачем кошти за борговою розпискою) 11030 грн (сплачені відповідачем кошти за борговою розпискою) = 13570 грн + 5273,28 грн (15% річних за борговою розпискою) з урахуванням індексу інфляції в розмірі 7850,11 грн, а також 3 % річних за період прострочення 1100 днів (з 27 березня 2016 року до 01 квітня 2019 року) в розмірі 1703,63 грн, а всього 28397,02 грн (а.с.128-131).

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи позовні вимоги у відзиві на позов (а.с.22-23), письмових поясненнях (а.с.150-151) та поясненнях даних у судовому засіданні посилається на те, що вона 25.03.2014р. писала розписку, яка міститься в матеріалах справи, але вказану суму в борг не отримала, свідком чого є її дочка ОСОБА_3 .. Також розписка не містить дати отримання грошових коштів, зобов`язання їх повернення, дані про позичальника, позикодавця (ПІБ, паспорт, НОМЕР_1 , адресу проживання), факт передачі грошей позичальнику, суму позики слід зазначати прописом.

Разом з тим, як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вимоги статей 1046, 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами другою - п`ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з частинами другою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні положення викладено у частині другій статті 89 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідачем 24.03.2014р. була надана позивачу розписка на суму 24600 гривень на термін 2 роки під 15 % річних (а.с.134).

Розписка виконана відповідачем ОСОБА_2 власноручно, про що не заперечувала відповідач у судовому засіданні.

Факт підписання договору позики (розписки) 24600 грн на термін 2 роки під 15% річних від 25 березня 2014 року саме ОСОБА_2 , а також її власноручне написання сторонами не оспорюється, а тому відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року не потребує доказування. Аналогічні положення викладено у частині першій статті 82 ЦПК України.

Зі змісту розписки, підписаної ОСОБА_2 25 березня 2014 року, відомо, що обов`язок з повернення боргу і 15% річних після 2 років у сумі 24600 грн покладається саме на позичальника ОСОБА_2 .

Строк виконання договору сплинув, але ОСОБА_2 зобов`язання не виконала, чим порушила вимоги статті 1049 ЦК України.

Доказів, що борг відсутній, відповідач і її представник суду не надали.

В силу статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачка з приводу оскарження договору позики до суду не зверталася.

Згідно із ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними допустимими доказами.

Суд критично оцінює покази допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , яка є дочкою відповідача, в частині того, що її мама ОСОБА_2 не отримувала грошові кошти за розпискою, яку остання написала відповідачу 25.03.2014р.. Оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.1051 ЦК України безгрошовість договору позики не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними допустимими доказами.

Інших належних та допустимих доказів безгрошовості укладеного 25.03.2014р. між сторонами договору позики, сторонами не надано і судом не здобуто.

Також сторонами не надано і судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що зазначений договір позики укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від Позикодавця до Позичальника.

Таким чином, факт підписання відповідачем договору позики є доказом отримання нею від позивача позики в сумі 24600 гривень.

Із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг кошти у розмірі 24600 грн. під 15 % річних на термін 2 роки.

Отже, наведене свідчить, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали між собою договір позики, згідно з яким відповідач отримала у власність від позивача грошові кошти та зобов`язалася повернути борг в обумовлений сторонами строк.

За правилами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В порушення умов договору позики відповідач до теперішнього часу не повернула позивачу всі грошові кошти, які передбачено договором, чим порушила зобов`язання.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.

Так, статею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою яка її завдала за наявності її вини.

При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм ст.ст.23, 1167 Цивільного кодексу України та п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25 травня 2001 року, №1 від 27 лютого 2009 року, бере до уваги характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, наявність вимушених змін у його житті, та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи те, що з вини відповідача, яка доведена у судовому засіданні, позивач не може користуватися своєю власністю, суд вважає, що діями ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 спричинена моральна шкода, яка виражається у значних моральних та фізичних стражданнях, яких він зазнав за весь час, що не міг користуватися своєю власністю, а саме грошовими коштами, і в даний час, морального пригнічення та дискомфорту, порушенні звичного способу життя, оскільки не може повноцінно використовувати грошові кошти на власний розсуд, відпочивати. Тривалі моральні страждання, що спричиненні фінансовими витратами, витратами особистого часу, внутрішніми переживаннями, у свою чергу порушили нормальний ритм життя позивача та призвели до нервових зривів, дискомфорту, порушився сон та душевна рівновага позивача ОСОБА_1 , який є інвалідом другої групи армії України, неодноразово переносив операції і стаціонарно лікувався. Втрата нормальних життєвих зв`язків, оскільки знаходився на стаціонарному лікуванні, а також відсутністю активних дій відповідача, котра не повертає власність позивача та всіляко намагається уникнути як відповідальності так і відшкодування йому будь-якої шкоди, призводить до морального пригнічення та дискомфорту у зв`язку із чим, відповідач до сьогоднішнього дня лише частково відновив свій психічний та моральний стан.

Таким чином, з урахуванням обставин, за яких позивачу ОСОБА_1 не повернуто боргу, тривалості лікування і можливості відновлення попереднього стану здоров`я, негативних змін, що сталися у його житті, а також з урахуванням платоспроможності відповідача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення із відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 завданої моральної шкоди в розмірі 1800 гривень, а тому позов в цій частині слід задовольнити частково.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є особа з інвалідністю II групи (а.с.6).

Відповідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду із даним позовом станом на грудень 2017 року ставка, що підлягала сплаті при поданні даної позовної заяви становила 2240 грн (640 грн за вимогу майного характеру + 1600 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди).

Таким чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів в користь держави 2240 грн судового збору, від сплати якого позивач звільнений, за розгляд позовної заяви за вимоги майного характеру, відшкодування моральної шкоди станом на грудень 2017 року.

Також відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача 91,04 грн сплачених судових витрат на надіслання поштової кореспонденції. При цьому, суд бере до уваги документи фінансового характеру про сплату позивачем коштів (30,84 м+18 грн + 42,20 грн) за надіслання поштової кореспонденції (а.с.78-79, 84, 132).

Разом з тим, у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача в його користь 800 грн витрат на транспорт для приїзду у судові засідання, 108,96 грн витрат на поштові відправлення та канцелярські витрати слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду і судом не здобуто належних та допустимих доказів фінансового характеру сплати позивачем вказаних витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.45 Закону України «Про судовий збір», ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ, ст.ст.11, 23, 202, 203, 207, 215, 526, 543, 625, 629, 640, 1046-1051, 1167 ЦК України, ст.ст.58, 59, 61, 118, 119, 212 ЦПК України 2004 року, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76-78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 352 Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції від 03 жовтня 2017 року, суд,-

ухвалив :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , в користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , борг в сумі 28397,02 грн (двадцять вісім тисяч триста дев`яносто сім гривень дві копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1800 грн (одну тисячу вісімсот гривень) відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 91,04 грн (дев`яносто одну гривню чотири копійки) понесених судових витрат на надіслання поштової кореспонденції.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 2240 грн (дві тисячі двісті сорок гривень).

В інші частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Збаразький районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини даного рішення суду складені, підписані і проголошені суддею 27 лютого 2020 року.

Дане повне рішення суду складено 06 березня 2020 року.

Суддя Богдан Олещук