УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №591/5147/19

Провадження № 22-ц/816/1836/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С.С., Хвостика С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Сумська міська рада, Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року, у складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 24 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання договору оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ФОП ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовженим між ФОП ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк від 01 січня 2019 року до 01 січня 2024 року.

Позовні вимоги мотивував тим, що 26 жовтня 2000 року між ним та відповідачем був укладений договір оренди № ФМ-613, за умовами якого Орендодавець - відділ комунального майна та приватизації СМР (правонаступником якого є відповідач у справі - Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради) надав йому в користування нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення службових приміщень. Ним умови договору виконуються в повному обсязі, проте, відповідач, безпідставно, з порушенням визначеного п. 9.6 договору порядку, не повідомивши за два місяці до закінчення строку дії договору - до 01 січня 2019 року, заявив про припинення дії договору в односторонньому порядку, а тому, договір є продовженим на наступні п`ять років відповідно до п. 9.1, п. 9.6 договору. Повідомлення від відповідача про припинення договору оренди він отримав лише у січні 2019 року. Доводив порушення його законного права на користування вказаними нежитловими приміщеннями, тому просив визнати договір оренди продовженим на наступні п`ять років.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року, з виправленням описки ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради задоволено повністю.

Визнано договір оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ФОП ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, правонаступником якого є Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, продовженим між ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на тих же умовах на наступний п`ятирічний строк від 01 січня 2019 року до 01 січня 2024 року.

В апеляційній скарзі Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводить, що орендодавець ніколи не повідомляв про намір використовувати майно для власних потреб чи подальшу передачу в оренду, а тому він не зобов`язаний повідомляти орендаря про припинення оренди за три місяці до закінчення строку дії договору.

Зазначає, що судом першої інстанції не вивчено текст самого договору оренди, не встановлено його відповідність нормам діючого законодавства, у той час, як укладений у 2000 році договір на даний час не відповідає затвердженому типовому договору оренди майна, у ньому відсутні деякі істотні умови, розмір орендної плати не відповідає розміру, встановленому методикою розрахунку орендної плати, будучи укладеним на строк більше трьох років, договір оренди не посвідчений нотаріально відповідно до вимог ЦК України 2004 року.

Вказує, що суд не звернув уваги на факт укладення договору оренди майна із суб`єктом підприємницької діяльності, яким позивач залишався до моменту закінчення строку дії договору, приміщення надавалося для розміщення службових приміщень підприємця, а отже ця справа пов`язана з продовженням саме цього господарського договору. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 05 березня 2019 року було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 за власним рішенням. Виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спори, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалась зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем, належать до юрисдикції господарських судів.

Вважає, що спір між сторонами підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а рішення суду має бути скасоване з цих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, закривши апеляційне провадження, з тих підстав, що суд першої інстанції розглянув справу, керуючись принципом верховенства права, відповідно до Конституції України, Законів України та навів відповідні мотиви. При цьому вказує, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не мала права її підписувати - представником за довіреністю Ромась І.М. , яка за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не є одноосібним керівником відповідача і не вказана, як особа, що може здійснювати самопредставництво юридичної особи відповідача. В переліку повноважень у довіреності не вказано право подати та підписати апеляційну скаргу від імені відповідача. Вважає завідомо хибним твердження апелянта про непідсудність справи загальному суду, яка має розглядатись господарським судом за відповідною процедурою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення ОСОБА_1 шодо апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору оренди продовженим.

Проте, апеляційний суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з договором оренди № ФМ-613 від 26 жовтня 2000 року, укладеним між підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду для розміщення службових приміщень нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Правонаступником відділу комунального майна та приватизації СМР є відповідач у справі - Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

Відповідно до п. 9.1 договору оренди, цей договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами його тексту і діє з моменту підписання сторонами до 01.01.2004 року з подальшим його продовженням на кожні наступні п`ять років.

Відповідно до п. 9.6 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміни цього договору, поданої не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії цього договору, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Пунктом 9.9. договору визначені випадки припинення його дії: загибелі об`єкта; за згодою сторін або за рішенням суду, арбітражного суду; банкрутства орендаря; приватизації об`єкта оренди орендарем.

На виконання умов вказаного договору відповідач передав позивачу вказані нежитлові приміщення в користування і до цього часу позивач користується ними: до липня 2005 року -для здійснення приватної юридичної практики, а з липня 2005 року - адвокатської діяльності.

Про одержання свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю позивач письмово повідомляв орендодавця 30 жовтня 2005 року (а.с. 17, 18). До теперішнього часу ОСОБА_1 здійснює свою адвокатську діяльність у приміщенні за вказаною адресою.

Із відповіді ОСОБА_1 від 08 січня 2019 року, направленої відповідачеві, вбачається, що поштове відправлення від відповідача з описом вкладення раніше відправлених йому документів, які він не отримував, щодо повідомлення про припинення договору оренди він отримав 04 січня 2019 року. Раніше жодних листів та заяв про припинення договору оренди він не отримував, натомість запропонував укласти з правонаступником орендодавця додаткову угоду до договору оренди, надіславши відповідачу текст додаткової угоди (а.с. 19).

Відповідач 24 січня 2019 року письмово повідомив позивача про відсутність підстав для укладення додаткової угоди, оскільки термін дії договору оренди сплинув (а.с. 20).

Зарічним районним судом м. Суми розглядалася справа № 591/1855/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР про визнання права на оренду. Рішення Зарічного районного суду м. Суми про задоволення позовних вимог було скасовано постановою Сумського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. При цьому апеляційний суд вказав, що між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які визначені та виникли на підставі цивільно-правового договору оренди нежитлового приміщення від 26 жовтня 2000 року № ФМ-613, а надіслані відповідачем у період з жовтня 2018 року по січень 2019 року на адресу позивача листи про припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії, ніяк не порушують права ОСОБА_1 як орендаря за договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на положення ч.1 ст. 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Такий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду (постанова від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

16 квітня 1998 року ОСОБА_1 було видане Свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (а.с. 16).

06 січня 1999 року ОСОБА_1 отримав ліцензію на здійснення юридичної практики № 2-4360 (а.с. 15).

За даними Єдиного реєстру адвокатів України адреса основного робочого місця адвоката ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_2 (а.с. 18 зв.).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач - фізична особа ОСОБА_1 знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця припинена 05 березня 2019 року за власним рішенням.

Згідно з ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до вимог ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

З договору оренди від 26 жовтня 2000 року вбачається, що спірний договір був укладений між підприємцем ОСОБА_1 та відділом комунального майна та приватизації Сумської міської ради для розміщення а орендованому нежитловому приміщенні службових приміщень у зв`язку із здійсненням ОСОБА_1 підприємницької діяльності.

Таким чином, за договором оренди нежитлове приміщення, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , надавалося позивачеві, як фізичній особі-підприємцю, для здійснення підприємницької діяльності і спірні правовідносини виникли між ФОП ОСОБА_1 та Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (як правонаступником відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради).

Враховуючи суб`єктний склад сторін правочину та зміст правовідносин сторін, зобов`язання за якими у позивача із втратою її статусу як ФОП не припинились, вимоги ст. 4, ч. 1 ст. 20, 45 ГПК України, спір, що розглядається, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не мала права її підписувати - представником за довіреністю Ромась І.М. , в переліку повноважень у довіреності не вказано право подати та підписати апеляційну скаргу від імені відповідача, на думку колегії суддів є безпідставними.

При відкритті апеляційного провадження Сумським апеляційним судом перевірено повноваження представника апелянта, яка підписала скаргу (ч. 3 ст. 356 ЦПК України). В матеріалах справи надані докази на підтвердження того, що заступник начальника відділу правового, кадрового забезпечення та загальних питань Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради Ромась І.М. має право відповідно до вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК України представляти відповідача в порядку самопредставництва, а відповідно і підписувати апеляційну скаргу. Це положення про Департамент забезпечення ресурсних платежів, затверджене рішенням Сумської міської ради від 05.06.2019 року № 5111-МР, відповідно до п. 2, п. п. 2.1 якого працівники відділу здійснюють в порядку самопредставництва захист прав та інтересів Департаменту на підставі довіреності у місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судах та у Верховному Суді, Конституційному Суді України, зокрема, у взаємовідносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами організаціями усіх форм власності, фізичними особами - підприємцями, громадянами. На підставі довіреності від 28.12.2019 № 06.01-27/18, виданої Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради в особі директора Департаменту Клименка Ю.М., Ромась І.М. уповноважена вести справи Департаменту, в тому числі, в апеляційних судах та їй надано право подавати та підписувати від імені Департаменту позовні заяви та інші будь - які заяви, скарги, пропозиції в суди. Строк дії довіреності до 31 грудня 2020 року (а.с. 82-83,87).

За таких обставин апеляційне провадження не підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів в апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, а провадження у справі - закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. ч. 1, 2 ст. 377, ст. ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради задовольнити частково.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2020 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання договору оренди продовженим.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення з позовом до суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: С.С. Ткачук

С.Г. Хвостик