КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року

справа 761/33744/15-ц

провадження № 22-ц/824/5254/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Коцюрби О.П.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Держава України в особі Вищої ради правосуддя, Держава Україна в особі Національного банку України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Вищої ради правосуддя, до Держави України в особі Національного банку України про визнання незаконними рішень, дій та бездіяльності органів державної влади та осіб, які були призначені ними і прирівняні до їх представників, у тривалому судовому розгляді і процесі виконання судових рішень, відшкодування за рахунок Держави матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати бездіяльність Держави України в особі Вищої ради правосуддя, яка не організувала її правову систему для розгляду її органами судової влади впродовж розумного строку цивільних справ № 2-3975/09 та №2-5215/10 за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «КБ`Арма»; визнати незаконною бездіяльність Держави Україна в особі Національного банку України, який діючи через ліквідаторів ТОВ «КБ «Арма» Славкіну М.А. та Павлину А.Ю. , які були прирівняні за своїм статусом до його представників, не повністю виконали рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.09.2009 року , яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.03.2010 року, а також не виконали рішень Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2011 року по цивільній справі №2-5212/10; стягнути матеріальну шкоду з відповідачів в розмірі 40 487,76 грн та моральну шкоду у розмірі 30 210,00 грн на користь ОСОБА_1 , стягнути матеріальну шкоду у розмірі 8 821,42 грн та моральну шкоду у розмірі 30 210,00 грн на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки поданим доказам.

Рішення суду першої інстанції постановлено всупереч положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивачі зазначають про безпідставне віднесення до сьомої черги інфляційних втрат та процентів річних. Судом першої інстанції проігноровано доводи позивачів щодо невиконання судового рішення. Судом також не зазначено в чому полягала законна мета втручання Національного банку України в особі ліквідатора банку в права позивачів та чи дотримано справедливий баланс між інтересам суспільства і правами позивачів.

Судом першої інстанції не зазначено щодо відступлення від висновків Верховного Суду України у справах № 3-12г10 та № 3-11гс10, за змістом яких проценти річних та інфляційні втрати, які нараховано відповідно до ст. 625 ЦК України, не можуть відокремлюватись між собою та не можуть відокремлюватись від грошового зобов`язання, а також які мотиви відхилення цього доводу.

Вважає, що наявні обґрунтовані підстави для стягнення із відповідачів матеріальної та моральної шкоди, оскільки останніми не спростовано презумпцію своєї вини.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , який є також представником ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник Національного банку України проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності вини відповідачів та відсутності підстав для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року по справі № 2-3975/09 стягнуто з ТОВ «КБ «Арма» на користь ОСОБА_2 суму вкладу з нарахуванням відсотків в розмірі 18 807, 53 грн, а на користь ОСОБА_1 суму вкладу з нарахуванням відсотків в розмірі 75 199, 92 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2010 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року по справі № 2-3975/09 частково скасовано та ухвалено нове в частині стягнення з ТОВ «КБ «Арма» на користь ОСОБА_2 17% річних за користування вкладом в період з 17.04.2009 року по 18.09.2009 року в розмірі 1 348,99 грн та індексу інфляції за вказаний період у розмірі 244,50 грн та на користь ОСОБА_1 24% річних за користування вкладом в період з 02.06.2009 року по 18.09.2009 року у розмірі 5 340, 22 грн та індексу інфляції за вказаний період у розмірі 601,60 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2011 року по справі № 2-598/11 стягнуто з ТОВ «КБ «Арма» на користь ОСОБА_2 17% річних за користування вкладом в період з 18.09.2009 року по 21.02.2010 року у розмірі 1 375,27 грн та індексу інфляції у розмірі 1 453,57 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн, а всього 2 948,94 грн, а також на користь ОСОБА_1 24 % річних за користування вкладом в період з 18.09.2009 року по 21.02.2010 року у розмірі 7 763,10 грн та індексі інфляції у розмірі 5 783,66 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн, всього 13 666,76 грн.

Постановою Національного банку України від 19 жовтня 2010 року № 79 розпочато процедуру ліквідації ТОВ «КБ «Арма» з 22.02.2010 року та призначено ліквідатора за договором фізичну особу належного експерта Славкіну М.А.

29 березня 2010 року позивачі отримали в АТ «Брокбізнесбанк» суми вкладів і процентів, які були нараховані до закінчення дії договорів, тобто в розмірах визначених рішенням суду від 18.09.2009 року.

Листами від 23.04.2010 року ліквідатор ТОВ «КБ «Арма» повідомив позивачів, що рішення суду апеляційної інстанції від 25 березня 2010 року по справі № 2-3975/09 виконується щодо виплати процентів за користування вкладами «КБ «Арма», вимоги про виплату інфляційних втрат віднесено до сьомої черги.

25.08.2011 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Голосіївському районі м. Києва Лопатецької Ю.В. закінчено виконавче провадження № 26243597 відкритого на підставі виконавчого листа, виданого 17.02.2011 року по справі № 2-3975 Голосіївським районним судом м. Києва, підставою для закінчення виконавчого провадження стала постанова Правління Національного банку України № 79 від 19.02.2010 року, якою ініційовано процедуру ліквідації ТОВ «КБ «Арма».

10.06.2011 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Голосіївському районі м. Києва Лопатецькою Ю.В. закінчено виконавчі провадження № 26975803, №26977369, відкритих на підставі виконавчого листа, виданого 01.06.2011 року по справі № 2-598/11 Голосіївським районним судом м. Києва, підставою для закінчення виконавчих провадження стала постанова правління Національного банку України № 79 від 19.02.2010 року, якою ініційовано процедуру ліквідації ТОВ «КБ «Арма».

Судом також встановлено, що позивачам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було виплачено кошти, а саме: ОСОБА_2 в сумі 20 156,52 грн, в тому числі за рішенням суду донараховані відсотки за вкладом 1 348,99 грн, та ОСОБА_1 у сумі 80 540,14 грн, в тому числі за рішенням суду донараховані відсотки за вкладом 5 340,22 грн. Водночас, інші вимоги позивачів щодо виплати інфляційних втрат було віднесено до сьомої черги.

03.03.2012 року рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків № 172 виключено відомості про ТОВ «КБ «Арма» з Державного реєстру банків.

29.11.2013 року прийнято рішення Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків № 917 «Про затвердження ліквідаційного балансу, ухвалення остаточного звіту ліквідатора та завершення ліквідаційної процедури».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду із позовом позивачі свої вимоги обґрунтовували тим, що внаслідок бездіяльності дій та рішень органів державної влади, а саме: Вищої ради правосуддя, Національного банку України, як ліквідатора ТОВ «КБ «Арма», позивачам завдано моральної та матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок тривалого розгляду справ та виконання судових рішень. У зв`язку із чим ОСОБА_1 просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 40 487,76 грн, ОСОБА_2 просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 8 821,42 грн, крім того просили стягнути моральну шкоду у розмірі 30210,00 на користь кожного з позивачів.

Заявлене в апеляційній скарзі клопотання щодо залучення до участі у справі третьої особи - Фонду гарантування вкладів, колегія суддів відхиляє, оскільки рішення суду не впливає на права та обов`язки Фонду.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 124, 126, 130 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Відповідно до ст.131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка:1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Статтею 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» також визначено повноваження Вищої ради правосуддя.

З огляду на правове регулювання Вища рада правосуддя не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням, втручатись у здійснення судочинства, в тому числі сприяти у розгляді справ.

Зі змісту позовних вимог та доводів апеляційної скарги вбачається, що позивачі висловлюють незгоду з порушенням суддями розумних строків розгляду цивільних справ, проте вимоги звернуті до Вищої ради правосуддя, до повноважень якої не входить здійснення судочинства.

Позивачами не доведено порушення прав позивачів Вищою радою правосуддя та наявність протиправної бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Доводи апеляційної скарги про те, що Вищою радою правосуддя не організовано роботу судової системи таким чином, що мало б наслідком розгляд справ судами України в межах розумного строку є безпідставними.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про національний банк України» національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Постановою Правління Національного банку України від 16.04.2009 року № 230 Національним банком призначено тимчасову адміністрацію в ТОВ «КБ «Арма».

Постановою Правління Національного банку України від 19.02.2010 року №79 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації ТОВ «КБ`Арма» з 22.02.2010 року відкликано банківську ліцензію ТОВ «КБ`Арма» та призначено ліквідатора.

Права та обов`язки ліквідатора банку визначено статтею 92 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (ред.станом на 2009 рік на момент виникнення правовідносин). Статтею 93 вказаного закону визначено, що ліквідатор протягом трьох місяців з дня опублікування оголошення про початок ліквідаційної процедури здійснює такі заходи щодо задоволення вимог кредиторів: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги у разі їх непідтвердження; 3)відповідно до вимог нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надає Фонду протягом двадцяти робочих днів із дня настання недоступності вкладів повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, із визначенням їх розрахункової суми, що підлягає відшкодуванню; 4)складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України 5) сповіщає кредиторів про акцептування вимог; 6)щотижня протягом трьох тижнів публікує оголошення про день і місце, де можна ознайомитися з переліком вимог, та про дату подання цього переліку Національному банку України.

Відповідно до матеріалів справи вимоги позивачів згідно рішень судів у справах №2-598/11, №2-3975/09 були розглянуті, та за рахунок Фонду гарантування вкладів позивачами були отримані кошти:

ОСОБА_2 у сумі 20 156,52 грн, в тому числі за рішенням суду донараховані відсотки за вкладом 1348, 99 грн;

ОСОБА_1 у сумі 80 540, 14 грн, в тому числі за рішенням суду донараховані відсотки за вкладом 5 340, 22 грн.

Інші вимоги позивачів визнано та віднесено до сьомої черги задоволення вимог кредиторів.

З апеляційної скарги вбачається, що позивачі не згодні з віднесенням виплат інфляційних втрат до сьомої черги.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку встановлено статтею 96 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Національний банк України, ліквідатор банку не наділені повноваженнями щодо встановлення змін чи винятків в порядку та черговості задоволення вимог кредиторів, відтак не мають можливості задовольнити вказані вимоги поза визначеною процедурою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не зазначено щодо відступлення від висновків Верховного Суду у справах №3-11гс10, №3-12гс10 колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції не повинен був враховувати висновки зазначені у вказаних справах, оскільки предметом даного спору не є стягнення процентів річних та інфляційних втрат, які нараховуюються в порядку ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Оскільки, судом не встановлено, що саме діями відповідачів завдано позивачам шкоди, відтак підстави щодо відшкодуванням моральної шкоди також відсутні.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 11 грудня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді