Справа № 478/1024/19 Провадження № 2/478/23/2020
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2020 року смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого судді Томашевського О.О.,

за участі:

секретаря судових засідань Фалій В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , де просила:

- визнати за нею право власності на: телевізор марки «Samsung», вартістю 4400,00 грн.; сепаратор, вартістю 500,00 грн.; куток (диван, два крісла), вартістю 4000,00 грн.; пральну машинку «Агата», вартістю 500,00 грн.; кухонний куток, вартістю 3800,00 грн.; холодильник «Днепр», вартістю 800,00 грн.; газову, чотирьох камфорну плиту «Гретта», вартістю 1200,00 грн.; дві електричні люстри, загальною вартістю 400,00 грн.; три килими, загальною вартістю 1750,00 грн.; перфоратор «Дніпро», вартістю 1600,00 грн.; корову, вартістю 8000,00 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 500,00 грн., а всього на загальну суму 27450,00 грн.;

- визнати за відповідачем право власності на: мотоцикл, марки «Днепр», вартістю 3000,00 грн.; телевізор, марки «LG», вартістю 4000,00 грн.; телевізор, марки «Електрон», вартістю 2000,00 грн.; спальний гарнітур, вартістю 5000,00 грн.; пральну машинку «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; диван «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; меблеву стінку, вартістю 1500,00 грн.; холодильник «Індезит», вартістю 2000,00 грн.; автоклав на 20 літрів, вартістю 650,00 грн.; бензокосилку, вартістю 1500,00 грн.; крупорушку, вартістю 1000,00 грн.; електрозварку, вартістю 1000,00 грн.; дві металеві діжки 200 літрів, загальною вартістю 400,00 грн.; три металеві листи, вартістю 1000,00 грн.; чотири молочні бідони на 40 літрів, загальною вартістю 800,00 грн.; відео ДВД, вартістю 1000,00 грн.; сам буфер, вартістю 1000,00 грн.; електродриль, вартістю 1000,00 грн.; три килими, вартістю 1750,00 грн.; пилосос, вартістю 500,00 грн.; гардероб, 800,00 грн.; дві тачки, вартістю 500,00 грн.; чотири бички, вартістю 25000,00 грн., а всього на загальну суму 62400,00 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 30300,00 грн., що становить компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя автомобіля марки «ВАЗ 2110»;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 3768,12 грн., в рахунок погашення кредиту перед ПАТ «Державний ощадний банк України»;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі3990,25 грн. в рахунок погашення кредиту перед АТ КБ «Приватбанк»;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 1191,02 грн. в рахунок погашення кредиту перед АТ КБ «Приватбанк»;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 34950,00 грн., що становить компенсацію вартості спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що між сторонами 30.10.1993 року було укладено шлюб, в якому вони проживали до його фактичного припинення.

В період шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбано майно, в тому числі автомобіль марки «ВАЗ 21102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, за 39000,00 грн., яким вони користувались на підставі довіреності.

Після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач сховав вказаний автомобіль, а після розірвання шлюбу, що відбулось на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.10.2017 року, здійснив оформлення права власності вказаного автомобіля на себе.

Крім того, в період шлюбу, в інтересах сім`ї позивачем було укладено кредитні договори та отримано кредитні кошти, а тому вказані зобов`язання подружжя підлягають поділу порівну між сторонами.

Ухвалою суду від 21.08.2019 року, провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання.

12.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив, згідно якого відповідач посилаючись на відсутність документів, підтверджуючих придбання заявленого майна, його індивідуальних ознак (марки, моделі тощо) та дійсну вартість, заперечував проти позовних вимог частково. В даному відзиві позивач визнав, факт перебування з позивачем у шлюбі та придбання ними за 30000,00 грн. корови, яку позивач після фактичного припинення шлюбних відносин забрала до себе. При цьому, відповідач не погодився із переліком майна, заявленим позивачем до поділу, оскільки його придбання його певної відбулось батьками відповідача.

Крім того, відповідач заперечував щодо того, що кредитні кошти були отримані позивачем в інтересах сім`ї, зазначив, що позивач їх витрачала на себе, для придбання речей індивідуального характеру (одягу, коштовностей тощо).

З приводу автомобіля, відповідач заперечив його придбання в період шлюбу, оскільки в період шлюбу сторони ним користувались на платній основі на підставі довіреності. Вже після розірвання шлюбу відповідач купив даний автомобіль та оформив на себе.

З урахуванням наведеного, відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково, визнавши за позивачем право власності на корову вартістю 30000,00 грн.

Згідно з поданою під час підготовчого судового засідання заявою від 01.10.2019 року, позивач уточнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, а саме судового збору в розмірі 5762,90 грн.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року, підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду, витребувано додаткові докази та викликано свідків.

В ході проведення підготовчого судового засідання, судом було встановлено остаточну ціну позову в розмірі 159 399,39 грн., вимоги щодо визнання права власності за позивачем на майно в загальному розмірі 27 450,00 грн., вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації вартості спільного майна подружжя в розмірі 34 650,00 грн. та судових витрат в розмірі 5762,90 грн. Судом роз`яснено сторонам право визначити дійсну вартість майна.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представники проти позову заперечили в повному обсязі, в його задоволенні просили відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

Сторонами не заперечується факт перебування в шлюбі з 30.10.1993 року. Згідно з рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.10.2017 року шлюб між сторонами було припинено.

Сторони проживали спільно за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактичне припинення шлюбних відносин відбулось в червні 2017 році, у зв`язку з чим, позивач покинула будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний їй та відповідачу за договором дарування від 04.04.2003 року, де проживала разом з відповідачем, зібрала із собою певні речі, перелік яких наведено в наданому суду «Переліку речей, взятих ОСОБА_1 12.06.2017 року з дому».

Як вбачається із вказаного переліку, позивач забрала особисті речі, письмовий стіл, комп`ютерний стіл, телевізор, мікрохвильову піч, виделки, тарілки, каструлі, бутлі, банки, подушки та одіяло, мішки із крупами та насінням, електричну м`ясорубку, сепаратор тощо.

Даний перелік підписано позивачем та іншими особами.

Згідно з наданим суду «Переліком речей, наявних за адресою: АДРЕСА_1 на 14.06.2017 року» у відповідача залишились речі: 16 курей, 16 гусенят, 7 гусок, корова, теля, 2 великих бичка, кухонний куток, спальний гарнітур, куток (диван, 2 крісла), бойлер, пральна машинка автомат, пральна машинка ручна, диван «Малютка», кухня, два холодильники, мотоцикл, машина, будинок. Даний перелік, також підписаний позивачем та іншими особами.

Також судом встановлено, що до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, сторони отримали право розпоряджатися автомобілем, марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, р/н НОМЕР_1 на підставі довіреності від 09.11.2013 року. Право розпорядження передбачало можливість передачі в найм або продажу автомобіля за ціною, на умовах та за розсудом сторін. Згідно наданого суду звіту з оцінки транспортного засобу № 095 від 15.02.2018 року, автомобіль марки «ВАЗ 21102», з р/н НОМЕР_1 , 2004 року випуску має ринкову вартість в розмірі 60600,00 грн.

Крім цього, в підтвердження придбаного сторонами майна позивачем було надано суду та досліджено судом наступні документи: копія гарантійного зобов`язання на побутову пральну машину марки СМ-2 «Агата» від 02.09.2008 року; копію товарного чеку від 01.02.2008 року на придбання акустичної системи ВВК-ДВД вартістю 1000,00 грн.; копію товарного чеку від 23.07.2011 року на придбання сепаратору вартістю 779,50 грн.; копію товарного чеку від 30.12.2012 року на придбання газової плити марки «Гретта», вартістю 1200,00 грн; копію накладної № 556 від 27.09.2005 року на придбання самбуферу, вартістю 1000,00 грн.; копія накладної № 135 від 15.12.2000 року на придбання меблевої стінки вартістю 1500,00 грн. та пилососу, вартістю 500,00 грн.; копію договору від 04.11.2016 року на придбання запчастин, господарських товарів, промислових товарів, продуктів, вартістю 1670 грн., укладеного між ПП ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ; копію гарантійного талону на електро- та бензо-інструменти «Дніпро-М»; копія товарного чеку від 21.11.2009 року на придбання холодильнику та мікрохвильової пічки вартістю 2000,00 грн. та 500,00 грн. відповідно; копія товарного чеку від 05.03.2009 року на придбання дивану «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; копія товарного чеку від 09.08.2010 року на придбання спального гарнітуру «Модерн», вартістю 5000,00 грн.; копію товарного чеку від 27.11.2013 року на придбання пральної машинки «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; копія товарного чеку від 17.02.2015 року на придбання кухонного кутка, вартістю 3800,00 грн.; копія накладної № 202 від 07.07.2002 року на придбання телевізору вартістю 4000,00 грн. та комплекту м`якої меблі (диван+два крісла), вартістю 4000,00 грн.; копію листа від 30.10.2019 року директора СТОВ «Відродження» щодо вартості електричної люстри 300,00 грн., металевих листів 7-8мл 5000,00 грн., автоклаву на 20 л 1300,00 грн., електродрелі 1000,00 грн. та молочних бідонів на 40 л 1000,00 грн.

Щодо кредитних зобов`язань позивача, судом за результатами досліджених копій кредитних договорів та банківських виписок встановлено наступне.

17 жовтня 2016 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 89. Згідно умов пункту 2 вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась отримати кредит в розмірі 16543,00 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, в т.ч. вікна та балконні двері, відповідно Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відповідних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010 2016 роки, затвердженої постановою КМ України від 01.03.2010 року № 243.

Таким чином, із вказаного договору вбачається надання позивачу кредиту для придбання вікон та балконних дверей.

Згідно додатку № 1 сторони вказаного договору № 89 обумовили графік погашення кредиту на строк з 17.10.2016 року по 16.10.2019 рік.

З огляду на платіжне доручення № 89 від 17.10.2016 року, позивач отримала на власний рахунок суму готівкових коштів (кредит) в розмірі 16543,00 грн.

Відповідно до довідки від 23.08.2017 року № 02/195 виданої ПАТ «Державний ощадний банк України», станом на 10.06.2017 рік, кредитна заборгованість позивача перед банком складала 7536,24 грн.

Як вбачається з копії анкети заяви від 27.03.2015 року, позивач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та оформила на своє ім`я кредитну картку «Універсальна».

З дослідженої судом копії виписки по картковому рахунку вбачається встановлення кредитного ліміту в розмірі 14800,00 грн. та наявність станом на 10.06.2017 року від`ємного залишку балансу картки в розмірі 2382,05 грн.

В підтвердження кредитних зобов`язань, позивачем також було надано суду виписку АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 12.04.2016 року № 779, з якого вбачається розмір кредиту на початок періоду 15.02.2016 рік в сумі 8091,00 грн. та його залишок станом на 12.06.2018 рік в розмірі 2247,50 грн.

З наданих суду доказів стороною відповідача вбачається, що 02.12.2017 році, в м. Новий Буг між громадянином ОСОБА_7 , уповноваженим довіреністю від 17.06.2017 року діяти в інтересах громадянина ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу транспортного засобу, згідно якого відповідач придбав автомобіль марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10.04.2004 року випуску, вартістю 48760,00 грн.

Факт реєстрації за відповідачем автомобіля марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10.04.2004 року випуску, також підтверджується листом від 29.10.2019 року № 31/14/5-555 наданого Територіальним сервісним центром 4845 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області. Згідно даного листа також вбачається отримання відповідачем нового номерного знаку для автомобіля НОМЕР_2 .

З матеріалів цивільної справи, судом також встановлено проведення органом поліції неодноразових перевірок за фактом звернень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зокрема щодо викрадення та розпродажу спільного майна (автомобіля) вчиненого ОСОБА_3 , перешкоджання ОСОБА_3 в користуванні спільним майном тощо. За даними проведених перевірок вказаних фактів, органом поліції було закінчено проведення відповідної перевірки з огляду на встановленні цивільно-правові відносини між подружжям « ОСОБА_9 ».

Так само, матеріали цивільної справи містять результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_3 щодо надання йому допомоги у вирішенні конфлікту з колишньою дружиною через розподіл майна, які вказують на відсутність ознак кримінальних правопорушень.

В ході судового розгляду справи по суті, судом були допитані свідки.

Так, допитана в ході судового розгляду справи по суті свідок ОСОБА_10 , повідомила суду, що знає позивача та відповідача особисто. Знає, що вони були подружжям та проживали спільно. 12.06.2017 року її було запрошено позивачем до території домоволодіння, де проживали позивач та відповідач з метою бути свідком збирання позивачем речей та перевезення їх до доньки. Вона засвідчила перелік речей вивезених того дня, про що поставила свій підпис під складеним позивачем переліком речей. Всі вивезені того дня речі, свідок бачила особисто, після чого було складено письмовий перелік вивезених речей та скріплено її підписом, а також інших присутніх в той час осіб.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила суд, що є кумою подружжя « ОСОБА_9 ». Вона особисто знає, що під час їх спільного проживання у них була живність: корова, бички, телята. Вони також спільно купили машину та вона разом з ними святкувала цю подію. Вдома в них знаходилися меблі: стінка, спальня, м`який куток, а також техніка: холодильники, телевізор тощо. Також свідку особисто відомо, що подружжя спільно накопичували грошові кошти з метою придбання автомобіля, який в подальшому купили. Після розлучення, автомобіль на деякий час зник, а потім знову з`явився у ОСОБА_3 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомила суд, що працює на посаді директора Веселобалківської ЗОШ, де працює позивач та раніше працював відповідач, тому їх знає особисто. Їй відмово, що у вказаного подружжя був автомобіль сріблястого кольору марки «Десятка». На вказаному автомобілі вони разом приїздили до неї в гості. Особисто бачила господарство, які тримали позивач та відповідач у себе вдома, це була велика рогата худоба. В житловому будинку подружжя « ОСОБА_9 » вона бачила меблі (стінку, робочий стіл, диван, стінку кухонну тощо), бачила холодильник.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила суд, що знає подружжя « ОСОБА_9 », з якими проживає в одному селі. Вона є депутатом сільської ради та була присутня під час вивезення позивачем майна з домоволодіння « ОСОБА_9 ». Вона була запрошена ОСОБА_1 , які саме речі були точно не пам`ятає, але підписувала складений позивачем перелік майна, оскільки бачила все, що в ньому було вказано. Свідок також знає, що в подружжя « ОСОБА_9 » було авто, марки «Десятка» та живність (бички).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , повідомив суд, що є кумом ОСОБА_3 та приблизно три роки тому він йшов з роботи та бачив як збирали речі в машину на території домоволодіння подружжя « ОСОБА_9 ». Якось він надавав допомогу відповідачу ремонтувати машину («Десятку»), знаходився на території їхнього домоволодіння, бачив господарство (корову, телят).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 повідомила суд, що подружжя « ОСОБА_9 » проживали спільно в АДРЕСА_2 років. Розійшлися приблизно в 2017 році. Коли ОСОБА_1 вивозила своє майно вона була присутня. Нею фіксувалось майно, яке залишилось після вивезення власних речей позивачем.

З господарства у них були корови, бички, телята, гуси, кури. Були меблі, техніка. Будинок був обставленим. Всі речі вони купували разом. Був у них автомобіль «Десятка», який на момент вивозу речей був відсутній. Вона підписала перелік майна, складений позивачем. Майно вказане у ньому бачила особисто, даний перелік не є надуманим. Відповідач був присутній в ході вивезення речей, проте від підпису переліку майна відмовився.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, а також пояснення сторін та покази свідків, суд вирішуючи спірні правовідносини сторін, враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.

Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу.

При поділі майна суд в першу чергу визначає майно подружжя, яке підлягає поділу. При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Поділ майна здійснюється з урахуванням вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності.

Також, частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

За правилами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Оцінюючи надані сторонами докази та вирішуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду справи по суті, достеменно встановлено, що сторони в період з 30.10.1993 року по 18.10.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Фактично, з 12.06.2017 року припинили шлюбні відносини та проживають окремо, що не заперечувалось сторонами та підтверджується показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , а також письмовим переліком майна від 12.06.2017 року, складеного в момент залишення позивачем спільного місця проживання з відповідачем.

Факт придбання в період шлюбу майна судом встановлено на підставі наданих позивачем документів: копії гарантійного зобов`язання на побутову пральну машину марки СМ-2 «Агата» від 02.09.2008 року; копії товарного чеку від 01.02.2008 року на придбання акустичної системи ВВК-ДВД вартістю 1000,00 грн.; копії товарного чеку від 23.07.2011 року на придбання сепаратору вартістю 779,50 грн.; копії товарного чеку від 30.12.2012 року на придбання газової плити марки «Гретта», вартістю 1200,00 грн; копії накладної № 556 від 27.09.2005 року на придбання самбуферу, вартістю 1000,00 грн.; копії накладної № 135 від 15.12.2000 року на придбання меблевої стінки вартістю 1500,00 грн. та пилососу, вартістю 500,00 грн.; копії гарантійного талону на електро- та бензо-інструменти - перфоратору марки «Дніпро-М»; копії товарного чеку від 21.11.2009 року на придбання холодильнику та мікрохвильової пічки вартістю 2000,00 грн. та 500,00 грн. відповідно; копії товарного чеку від 05.03.2009 року на придбання дивану «Малютка», вартістю 3000,00 грн.; копії товарного чеку від 09.08.2010 року на придбання спального гарнітуру «Модерн», вартістю 5000,00 грн.; копії товарного чеку від 27.11.2013 року на придбання пральної машинки «Арістон», вартістю 4000,00 грн.; копії товарного чеку від 17.02.2015 року на придбання кухонного кутка, вартістю 3800,00 грн.; копії накладної № 202 від 07.07.2002 року на придбання телевізору вартістю 4000,00 грн. та комплекту м`якої меблі (диван+два крісла), вартістю 4000,00 грн.

Відповідачем в ході судового засідання не спростовано факту придбання вказаного майна в період шлюбу з позивачем, а також презумції спільності права власності на вказане майно. За таких обставин, суд вважає встановленим спільність права власності сторін саме на вказане майно, а отже воно є об`єктом поділу між сторонами.

Моменту придбання іншого майна та речей (окрім автомобіля) заявлених позивачем в позові судом не встановлено.

Натомість, згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вартість майна, включеного позивачем до поділу (окрім автомобіля), визначена ним на власний розсуд, з огляду на вартість вказаного майна на дату його придбання, а також інформацію з Інтернет ресурсів щодо схожого майна, що вказується з досліджених судом товарними чеками, накладними та роздруківками з сайтів Інтернет ресурсів.

Проте, в ході судового розгляду вартість вказаного майна сторонами узгоджена не була, оскільки відповідач стверджує, що вартість речей є значно завищеною і не відповідає їх дійсній вартості на теперішній час.

При роз`ясненні сторонам необхідності визначити дійсну вартість майна на момент розгляду справи, в тому числі шляхом експертної оцінки майна, що підлягає поділу, вони таким правом не скористалися, тому вартість пред`явленого до поділу майна в тому розмірі, який позивач визначив у позові, на час ухвалення даного рішення залишилася непогодженою.

За таких обставин, коли сторонами не досягнуто згоди щодо визначення вартості пред`явленого до поділу майна і останніми не надано доказів дійсної його вартості на момент розгляду справи судом, в тому числі: не заявлено клопотань про призначення судом експертизи для встановлення дійсної його вартості на час розгляду справи, суд, за відсутності визначеної (погодженої) сторонами оцінки спірного майна, фактично позбавлений можливості провести його поділ відповідно до заявлених позивачем часток, з присудженням позивачу грошової компенсації з урахуванням його дійсної вартості.

Досліджені судом листи директора ТОВ «Відродження», товарні чеки, накладні та роздруківки з Інтернету не визначають дійсної вартості майна (речей), не містять жодних індивідуальних (родових) ознак за допомогою яких їх можливо ідентифікувати та порівняти із заявленим позивачем майном. Вказані обставини унеможливлюють виконання судового рішення навіть в разі проведення розподілу речей, що не забезпечить по суті захисту прав та інтересів жодної зі сторін у справі, а лише ускладнить реалізацію їх прав та інтересів.

Отже, вимоги позивача щодо визнання права власності на заявлене майно за сторонами та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 34950,00 грн., що становить компенсацію вартості спільного майна подружжя не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 30300,00 грн., що становить компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя автомобіля марки «ВАЗ 21102», 2004 року випуску, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що звернувшись до суду із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 30300,00 грн., що становить компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя автомобіля, позивач не ставить питання щодо припинення своєї частини права власності на автомобіль, який вважає спільним із відповідачем майном.

Таким чином, отримання грошової компенсації можливо лише при вирішенні питання щодо повного переходу права власності на даний автомобіль до відповідача.

Проте, обраний позивачем спосіб поділу такого майна автомобіля, як отримання грошової компенсації його вартості саме нею, не звільняє від обов`язку попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми та згоду відповідача із даним способом поділу майна.

В свою чергу, відповідач заперечував проти такого поділу та вказував на те, що автомобіль не є об`єктом спільної власності та не підлягає поділу.

Відтак, суд виходить з неможливості задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, оскільки обраний спосіб стягнення суми компенсації вартості автомобіля не передбачає припинення права власності на автомобіль у позивача, а отже таке стягнення не може вважатись поділом спільного майна. Іншим чином, поділити дане майно не можливо, через відсутність попереднього внесення на депозитний рахунок грошових коштів в забезпечення справедливої сатисфакції.

Розглянувши можливість визнання ідеальних часток сторін в цьому майні (автомобілі) без його реального поділу та залишення його в їх спільній частковій власності, суд виходить з того, що з наданих суду довіреностей на право розпорядження даним автомобілем не вбачається виникнення права власності на нього під час перебування в шлюбі сторін.

Заперечення позивача та його представника з приводу удаваності або недійсності правочину з купівлі-продажу відповідачем спірного автомобіля відразу після розірвання між ними шлюбу, не можуть прийматися судом у даній справі, оскільки вирішення спору щодо удаваності правочину на розпорядження майном або недійсності правочину з подальшої купівлі-продажу автомобіля тощо може бути предметом іншого судового оскарження.

В свою чергу, позивачем не було оспорено договір купівлі-продажу від 02.12.2017 році укладений між громадянином ОСОБА_7 , уповноваженим довіреністю від 17.06.2017 року діяти в інтересах громадянина ОСОБА_8 та ОСОБА_3 щодо купівлі продажу транспортного засобу, згідно якого відповідач придбав автомобіль марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10.04.2004 року випуску, вартістю 48760,00 грн. Не було надано суду судового рішення, яке б свідчило про удаваність довіреності про надання сторонам права розпоряджатися автомобілем та визнання такого правочином договором купівлі-продажу або про інше.

Враховуючи наведені обставин, суд обмежений в можливості встановити чи є автомобіль марки «ВАЗ 21102», р/н НОМЕР_1 , 10.04.2004 року випуску спільним майном сторін та чи підлягає за таких умов він поділу та на яких умовах.

За наведених обставин, в цій частині позовних вимог слід також відмовити.

Щодо поділу кредитних зобов`язань, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 89 укладеного позивачем з ПАТ «Державний ощадний банк України» 17 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 16 543,00 грн. на придбання світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом, в т.ч. вікна та балконні двері, відповідно Державної цільової економічної програми енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відповідних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010 2016 роки, затвердженої постановою КМ України від 01.03.2010 року № 243.

Таким чином, із вказаного договору вбачається надання позивачу кредиту для придбання вікон та балконних дверей.

Отже, за цільовим призначенням отриманого кредиту, позивач бажала провести утеплення будинку.

Не зважаючи на цільове призначення отриманих кредитних коштів, позивачем не надано суду будь-яких підтверджень їх цільового використання або інших витрат в інтересах сім`ї (придбання матеріалу, проведення робіт, отримання інших послуг з будівництва чи реконструкції вікон, дверей будинку тощо).

В свою чергу, відповідач заперечував витрачання кредитних коштів саме на нужди сім`ї, заперечував проведення позивачем утеплення будинку, зокрема: монтажу вікон чи дверей.

Досліджуючи копію анкети заяви від 27.03.2015 року, згідно якої позивач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та оформила на своє ім`я кредитну картку «Універсальна», судом не встановлено відношення кредитної карти до інтересів сім`ї.

Так, з виписки по картковому рахунку вбачається встановлення кредитного ліміту в розмірі 14800,00 грн. та наявність станом на 10.06.2017 року від`ємного залишку балансу картки в розмірі 2382,05 грн. Проте, позивачем не надано обґрунтованих та змістовних пояснень та доказів з приводу чого утворилась така кредитна заборгованість, на які цілі витрачались кредитні кошти, з якою метою тощо.

Так само, з виписки АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 12.04.2016 року № 779 вбачається розмір кредиту на початок періоду 15.02.2016 рік в сумі 8091,00 грн. та його залишок станом на 12.06.2018 рік в розмірі 2247,50 грн. без будь-якого обґрунтування та доказів причин утворення кредитної заборгованості та її причинний зв`язок із інтересами колишньої сім`ї позивача.

За таких обставин, суд також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Підсумовуючи все наведене вище, суд приходить до остаточного висновку щодо недоведеності позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то понесені нею витрати у зв`язку з розглядом справи, зокрема, зі сплати судового збору підлягають віднесенню на її рахунок.

Виходячи з наведеного, суд, керуючись ст.ст. 3,4,12,13, 76-81,133, 141,259,263-265, 280-284,288 ЦПК України, -

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_4 ) про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 05 березня 2020 року.

Суддя: