Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 936/510/20

Провадження № 2/936/135/2020

16.09.2020 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Вотьканич В.А., за участі секретаря судових засідань Іванової Н.Я.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (не скористався правом на участь у судовому засіданні),

представник позивача ОСОБА_2 (не скористався правом на участь у судовому засіданні),

відповідач ОСОБА_3 (не з`явилася в судове засідання),

розглянувши цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2020 року представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Також, в цьому будинку зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_3 , яка з 24.06.2008 р. по 27.10.2016 року перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу відповідачка тривалий час, зокрема, з 2017 року не проживає у вказаному житловому будинку, оскільки проживає із іншим чоловіком у його житловому будинку. Відповідачка житлом не користується, матеріальної допомоги на утримання житла не надає, в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації. У зв`язку з цим, наявність реєстрації відповідачки ОСОБА_3 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 як власнику будинку вільно розпоряджатись своїм майном. На підставі наведеного, представник позивача просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилися, проте від представника надійшла до суду заява, в якій просив розглянути справу без їх участі, та ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі, покликаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 039, про причини своєї неявки суд не повідомила. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подала.

Відповідно до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна № 15. (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 24 червня 2008 року було укладено шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 , який 27.10.2016 р. розірвано на підставі рішення Воловецького районного суду Закарпатської області по справі № 300/604/16-ц (а.с.10).

Копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 , встановлено, що в цьому будинку значиться зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 , 1984 року народження.(а.с. 7-9).

З Акта обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 , складеного 19.06.2020 року, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованою за вищевказаною адресою, проте не проживає в цьому будинку з 2017 року. Цей факт підтверджується сусідами та депутатом виборчого округу Бургер Р.Г. (а.с.11).

Із відповіді за № 220 від 22.07.2020 р. Виконавчого комітету Верхньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області на запит про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , та проживає в АДРЕСА_2 . (а.с.19).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Позивач є власником житлового будинку, а тому має право володіти, користуватись і розпоряджатись цим будинком на власний розсуд. Водночас вона має право на захист свого права власності.

Суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання відповідачки ОСОБА_3 в житлового будинку АДРЕСА_1 , порушує права ОСОБА_1 , як власника будинку, на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Водночас частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає судовому захисту відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України шляхом визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності, оскільки була відсутня в цьому будинку без поважних причин понад один рік.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов`язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 265, 280, 282, 283 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених законом для його перегляду і апеляційного оскарження, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції безпосередньо або через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В.А. Вотьканич