Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 638/6835/17-ц

провадження № 61-8211св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

третя особа - Десята харківська нотаріальна контора;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року у складі судді Аркатової К. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Овсяннікової А. І., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_3 , третя особа - Десята харківська нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є єдиним спадкоємцем на спадщину у вигляді квартири

АДРЕСА_1 , яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті власника квартири - її матері ОСОБА_4 . Зазначала, що прийняла спадщину, оскільки з жовтня 2015 року проживала разом з матір`ю за вищевказаною адресою та після смерті останньої продовжувала жити у спірній квартирі.

10 лютого 2017 року у відповідь на своє звернення до державного нотаріуса Десятої харківської нотаріальної контори Сімакової О. Г. про прийняття спадщини, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, отримала відмову у вчиненні такої нотаріальної дії та дізналася про подану начебто нею 17 травня 2016 року заяву про відмову від спадщини, після якої власником спірної квартири стала сестра спадкодавця - ОСОБА_3 .

Вказувала, що вона є інвалідом другої групи з дитинства і не пам`ятає

факту написання відмови від спадщини на користь ОСОБА_3 ,

а відповідачка, скориставшись її хворобою, підробила документи

на квартиру АДРЕСА_1 , ввела її

в оману щодо обставин, які мають істотне значення, та незаконно заволоділа спірним майном.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати свідоцтво про право на спадщину від 18 листопада 2016 року, яке видане ОСОБА_3 , недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада

2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час складання та підписання заяви про відмову від отримання спадщини

на користь сестри спадкодавця вона за станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та не розуміла наслідків вчинення вищевказаного правочину, а також те, що її ввели в оману.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишено

без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 05 листопада 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачка, як спадкоємець за законом, скористалась своїм правом відмови

від спадщини, подала заяву про відмову на користь ОСОБА_3 ,

а доказів на підтвердження неусвідомлення значення своїх дій не надала, тому правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали

з Дзержинського районного суду м. Харкова.

У липня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Десята харківська нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - мотивована тим, що позивачка є інвалідом другої групи з дитинства та не пам`ятає факту написання нею заяви про відмову від спадщини у вигляді квартири

АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності її померлій матері - ОСОБА_4 . Вона й не могла її написати, так як їй ніде жити. Крім того, судами не враховано факту недієздатності позивачки, оскільки ОСОБА_1 під час укладання правочину перебувала

на лікуванні в психо-неврологічному диспансері та не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. А відмова від спадщини має

бути безумовною та беззастережною. Крім того, порушили й норми процесуального права, так як для перевірки її підпису на заяві про відмову від спадщини суди відмовили їй у клопотання про витребування та дослідження такої заяви.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3

на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Зазначено, що позивачка належних доказів про свою недієздатність не надала, своїм правом на відмову від спадщини скористалась, постанову від 10 лютого 2017 року про відмову у видачі

їй свідоцтва про право на спадщину не оскаржувала, а тому набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 є правомірним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а. с. 5), після смерті

якої відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 7779

(а. с. 6, 7).

Суди виходили із того, що 17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась

до Десятої харківської нотаріальної контори із заявою про відмову

від спадщини на користь ОСОБА_3 - сестри спадкодавця. Заяву було зареєстровано у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 656 та заведено спадкову справу за № 274/2016.

Постановою державного нотаріуса Сімакової О. Г. Десятої харківської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав

та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями

за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу

або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій

особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем

відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною

і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і233 цього Кодексу (частина п'ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК Україниякщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пославшись на вищенаведені норми права, суди відмовили у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, вказавши, що позивачкою не доведено, що під час складання та підписання нею заяви про відмову від отримання спадщини

на користь сестри спадкодавця вона за станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та не розуміла наслідків вчинення вищевказаного правочину.

Проте з такими висновками судів Верховний Суд погодитися не може, так як вони є передчасними та ґрунтуються на припущеннях.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України

у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини

із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед,

є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь

на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення

й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Крім того, Європейський суд з прав людини наголосив, що національні суди не виконали свого обов`язку обґрунтувати свої рішення та не розглянули відповідні та важливі аргументи заявника. Сукупність зазначених процесуальних недоліків дає підстави Суду зробити висновок, що відмова

у задоволені позову заявника була свавільною. Отже, Суд вважає, що

було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини

у справі «Якущенко проти України» («Yakushchenko v. Ukraine») від 24 жовтня 2019 року, заява № 57706/10, § 33).

У §§ 30, 31, 32 цього рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що дуже важливо вирішити питання, про які заявив заявник, аби підтвердити або спростувати його доводи.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона з дитинства

є інвалідом другої групи та не пам`ятає того факту, що вона власноруч підписувала заяву про відмову від спадщини, після смерті своєї матері,

а саме квартири, яка є єдиним її житлом. При цьому у травні 2016 року, тобто на час подання заяви про відмову від спадщини, вона перебувала

на лікуванні у психіатричній лікарні № 3 м. Харкова, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та не розуміла наслідків вчинення вищевказаного правочину.

На зазначені аргументи позивачки суди належної, вмотивованої відповіді

не надали. При цьому суд першої інстанції своєю ухвалою від 05 листопада 2019 року у порушення частини другої статті 116, 260 ЦПК України безмотивовано відмовив позивачці у витребуванні з Десятої харківської нотаріальної контори спадкової справи, відкритої за фактом смерті ОСОБА_4 , в якій має міститися заява ОСОБА_6 від 17 травня

2016 року про відмову від спадщини (а. с. 111-112).

Тобто суди розглянули справу, в якій найважливішим юридичним фактом

є саме заява позивачки від 17 травня 2016 року про відмову від спадщини, проте без наявності у справі цієї заяви, її дослідження та оцінки.

Зазначене має визначальне юридичне значення для вирішення спору, так як впливає на правильність встановлення правовідносин, які виникли.

Так, суди не надали оцінку різним твердженням позивачки про те, що

вона заяву про відмову від спадщини не підписувала та те, що вона

не розуміла значення своїх дій під час вчинення спірного правочину, що

є взаємовиключними доводами, оскільки, якщо позивачка заяву

не підписувала, то вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину,

а визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що вона не розуміла значення своїх дій при її написанні, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права і у залежності від цього призначення у визначеному

ЦПК України порядку відповідної експертизи (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України).

З огляду на викладене, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановити ці обставини, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада

2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 квітня

2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк