Справа № 307/1288/20
Провадження № 2/307/941/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Ільницькій О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивує тим, що 5 листопада 2016 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_1 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/1008509. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 24 листопада 2016 року, близько 23 год., в с. Колодно по вул. Центральній, Тячівського району, Закарпатської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої загинув пішохід ОСОБА_2 . Відповідно до вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 18.10.2017 року у справі №307/1361/17 дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху. Особи, які мали право на отримання суми страхового відшкодування за смерть потерпілого ОСОБА_2 , в особі представника за довіреністю ТОВ «Центр авто виплат поліс» - звернулася до страховика позивача з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АК/1008509. Так, на підставі наказу страхових актів №93-19-1 та №93-1-93-1, представнику осіб, які мають право на страхове відшкодування, ТОВ «Центр авто виплат плюс», позивачем було виплачено загальну суму страхового відшкодування в розмірі 87000 гривень. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат позивача склав 87000 гривень. Згідно вироку Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №307/1361/17 від 18 жовтня 2017 року відповідач після наїзду на пішохода залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та тільки на наступний день звернувся до органів поліції. Відтак, відповідачем було порушено умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АК/1008509 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо залишення місця дорожньо-транспортної пригоди та повідомлення позивача про настання страхового випадку. З огляду на вищезазначене у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку регресу в розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом №АК/1008509. Для врегулювання цього питання в досудовому порядку, 10.04.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу, сума якої становила 87000 гривень. Ніяких дій зі сторони відповідача проведено не було щодо погашення заборгованості в добровільному порядку, а відтак позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦК України (п.8 ч. 2 ст.16), що узгоджується з умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АК/1008509.

Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» суму матеріальної шкоди в розмірі 87000 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 05.11.2016 року між відповідачем та позивачем укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/1008509, і згідно умов було застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 . Вказує на те, що 24 листопада 2017 року, близько 23 години, відповідач, керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz» моделі Vito 108 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , їдучи в с. Колодно по вулиці Центральній, Тячівського району, Закарпатської області, порушив вимоги п.п.1.5, 12.3 та 1.10 Правил дорожнього руху, та напроти будинку №118 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який рухався в попутному з ним напрямку по правому краю проїзної частини дороги, в результаті чого потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, що відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень, як такі що потягли за собою смерть потерпілого. Зазначає, що згідно страхових актів №93-19-1 та №93-1-93-1 представнику осіб, які мають право на страхове відшкодування ТОВ «Центр авто виплат поліс», що звернулись до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом АК/1008509, позивачем 29.05.2019 року було виплачено загальну суму страхового відшкодування в розмірі 87000 гривень. При цьому, позивач посилаючись на норми п.38.1.1 (в,г) ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, що ПРАТ «Українська ТСК» набуло право регресного позову до ОСОБА_1 . Вважає заявлені ПрАТ «Українська ТСК» позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, а тому необхідно відмовити в задоволенні цього позову з наступних підстав. Так, позивач обґрунтовуючи підстави для регресного позову до відповідача посилається як на одну з них (якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди) при цьому зазначає, що даний факт встановлений вироком Тячівського районного суду від 18.10.2017 року у справі №307/1361/17, при цьому позивач не бере до уваги, що даним вироком встановлено вину відповідача в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а не кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 135 КК України, відповідальність за якою настала б у випадку самовільного та безпідставного залишення відповідачем місця дорожньо-транспортної пригоди та і самого потерпілого в небезпеці. Та ні до адміністративної відповідальності за ст.. 122-4 КУпАП, ні до кримінальної відповідальності за ст..135 КК України, відповідач за залишення місця дорожньо-транспортної пригоди не притягався і даний факт позивачем жодним чином не підтверджений. Позивач в своєму позові зазначає, що відповідач після наїзду на пішохода залишив місце дорожньо-транспортної пригоди та тільки на наступний день звернувся до органів поліції, що випливає з показів обвинуваченого ОСОБА_1 в судовому засіданні. Так, позивач жодним чином не бере до уваги покази ОСОБА_1 про те, що безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою останній отримав тілесні ушкодження від третіх осіб, які наносили йому удари руками та ногами в область голови, в результаті яких йому було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин тім`яно-скроневої області голови зліва, тім`яної області та потиличної ділянки справа, нижньої губи та зовнішнього носу, саден спинки носу та чола справа, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я і перебуваючи у важкому стані, щоб зберегти своє життя втікав від нападників і жодним чином не бачив потерпілого, як і не бачив сам наїзд на потерпілого, а тому і звернувся до поліції зранку 25.11.2016 року із заявою про заподіяння йому тілесних ушкоджень і вже в ході досудового слідства було встановлено, що він скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а саме наїзд на потерпілого ОСОБА_2 . Даний факт підтверджений як висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_1 №982 від 25.11.2016 року, так і вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 14.04.2017 року в справі №307/586/17, відповідно до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винними в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілим в зв`язку з заподіянням йому тілесних ушкоджень, що підтверджує той факт, що відповідач з поважних причин не зміг виконати свій обов`язок, як того вимагав Закон. Безпідставними є і посилання позивача як на підставу для регресного позову, на порушення відповідачем п.п.«г» п.38.1.1 ст. 38 Закону України, так як невиконання цього обов`язку відповідачем не завадило б страховику самостійно встановити усі обставини страхового випадку. Позивачем не враховано і той факт, що відповідачем в добровільному порядку відшкодовано потерпілим як майнову, так і моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_2 , про що свідчить заява брата ОСОБА_2 , який представляв інтереси родини покійного в кримінальному провадженні як на досудовому так і на судовому слідстві, якою останній стверджує, що шкода відшкодована і претензій майнового характеру він до ОСОБА_1 не має. 05.11.2016 року між відповідачем та позивачем укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, №АК/1008509, згідно мов якого було застраховано цивільно-правову відповідальність, водія транспортного засобу марки «Мерседес», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Страховий випадок стався 24.11.2016 року і саме завдання потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника. Вважають, що позивач пропустив строк позовної давності, а саме строк позовної давності в даному випадку закінчився 24.11.2019 року, а позивач звернувся з позовом до відповідача 12.05.2020 року. Просить в задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності.

Представник позивача Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та просить в його задоволенні відмовити.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 5 листопада 2011 року між Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія»» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір №АК/1008509 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого позивачем застраховано цивільно-правову відповідальність водія, пов`язану з експлуатацією автомобіля марки «Mersedes Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.70).

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.с.61-65).

За змістом вказаного вироку ОСОБА_1 , 24.11.2016 року, близько 23 год., керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz моделі Vito 108 CDI» державний номерний знак НОМЕР_1 , їдучи в с. Колодно по вул. Центральній, Тячівського району, Закарпатської області, грубо порушив вимоги п.п.1.5, 12.3 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «перешкода для руху») ПДР України, якими передбачено: п. 1.10 перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу; п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 12.3 „У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, маючи технічну можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, технічну можливість попередити наїзд на пішохода, не застосував своєчасно гальмування або маневр об`їзду пішохода ліворуч з моменту виникнення перешкоди для руху напроти будинку №118, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який рухався в попутному з ним напрямку по правому краю проїзної частини дороги, в результаті чого потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №216 від 19.12.2016 року відноситься до групи тяжких тілесних ушкоджень, так-як потягли за собою смерть потерпілого ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта №982 від 15.12.2016 року у ОСОБА_1 , 1988 року народження, мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми головного мозку, забоїв м`яких тканин тім`яно-скроневої області голови зліва, тім`яної області та потиличної ділянки справа, нижньої губи та зовнішнього носу, садна спинки носу та чола справа. Вказані вище тілесні ушкодження спричинені в результаті локальної дії тупих твердих з обмеженими контактуючими поверхнями предметів, якими могла бути рука стиснута в кулак та взута нога. Строку події 24 листопада 2016 року відповідають і відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з розладами здоров`я, так як подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 6-ти, але менше 21-го дня (а.с.103-105).

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 14.04.2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , визнані винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 ч.2 КК України (а.с.106-112).

За змістом вказаного вироку ОСОБА_4 в групі з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , 24 листопада 2016 року, близько 22 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території автозаправки «Занівка», в урочищі «Біля Мосту» в с.Чумалево, Тячівського району, Закарпатської області, грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи явну неповагу до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі, маючи на меті протиставити себе загальноприйнятим правилам поведінки в суспільстві, намагаючись самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб і нахабно показуючи своє зневажливе ставлення до оточуючих, безпричинно розпочали конфлікт з потерпілими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який переріс у бійку, в ході якої наносячи удари руками та взутими ногами, спричинили ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забоїв м`яких тканин тім`яно-скроневої області голови зліва, тім`яної області та потиличної ділянки справа, нижньої губи та зовнішнього носу, садна спинки носу та чола справа, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я та ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді синців і садна слизистих оболонок верхньої і нижньої губи та правої щоки, задніх поверхонь тулуба, ліктьових суглобів, а також правого стегна, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, садна в області перенісся, синців в обох очних ділянках, а також перелому кісток носу, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Згідно страхових актів №93-19-1 та 93-1-19-1, 24.11.2016 року стався страховий випадок за участю страхувальника ОСОБА_1 (договір страхування №АК/1008509 від 05.11.2016 року), розмір страхового відшкодування становить 87000 гривень (а.с.32).

Згідно заяви від 22 квітня 2019 року за №000383/18 директор ТОВ «Центр Автовиплат Поілс» звернувся в ПрАТ «УТСК» про приєднання документів щодо виплати страхового відшкодування (а.с.26).

9 січня 2019 року ТОВ «Центр авто виплат Поліс» звернулося із заявою до ПрАТ «УТСК» про виплату страхового відшкодування для дружини потерпілого ОСОБА_8 в сумі 4350 гривень, для сина потерпілого ОСОБА_9 в сумі 4350 гривень (а.с.37).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №18 12 грудня 2015 року ОСОБА_10 сплачено ФОП ОСОБА_11 20000 гривень за пам`ятник (а.с.29).

Квитанціями №22872 від 29.05.2019 року, №22852 від 28.05.2019 року, №22657 від 21.05.2019 року, №22627 від 20.05.2019 року, №22603 від 17.05.2019 року, №22564 від 16.05.2019 року, №22520 від 15.05.2019 року, №22488 від 14.05.2019 року, №22441 від 13.05.2019 року, №22426 від 11.05.2019 року, №22387 від 10.05.2019 року, №22342 від 08.05.2019 року, №22315 від 07.05.2019 року, №22302 від 06.05.2019 року стверджується, що ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» сплатило на користь ТОВ «Центр авто виплат Поліс» 87000 гривень страхового відшкодування (а.с.10, 12-24).

Згідно довідки №9571/106/29/1-2020, виданої Тячівським ВП ГУНП в Закарпатській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , за період з 2016 по 2017 роки до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП не притягався (а.с.113).

Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_12 від 29.06.2017 року стверджується, що він претензій до ОСОБА_1 майнового (фінансового) характеру не має (а.с.114).

Згідно відповіді НПУ від 11.02.2019 року стверджується, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 24.11.2016 року, є автомобіль «Mersedes-Benz» моделі Vito 108 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 , потерпілим є ОСОБА_2 , який помер в лікарні протягом 30 діб (а.с.67-69).

10 квітня 2020 року ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було надіслано відповідачу ОСОБА_1 претензію №155 про відшкодування в порядку регресу збитків, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування (а.с.9).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом ч.2 ст.9 Закону України «Про страхування» страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування», страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про страхування» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Згідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування».

До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Предметом позову є регресна вимога до страхувальника ОСОБА_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з ненаданням письмового повідомлення відповідачем ОСОБА_1 страховику ПрАТ «УТСК» про дорожньо-транспортну пригоду, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та що ОСОБА_1 самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди за його участю.

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно ч.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

В ч.1 ст.28 вказаного Закону зазначено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) за кожним страховим випадком суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди, а тому стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає виключні випадки, за яких страховик може подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на п.п.«в» та п.п.«ґ» п.38.1.1 ст.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Згідно статті 122-4 КУпАП залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні, тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Статтею 135 КК України передбачено відповідальність осіб за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 за період з 2016 по 2017 роки до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП не притягався та вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року, яким ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 24 листопада 2016 року за його участю, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_2 , до кримінальної відповідальності за ст.135 КК України не притягався.

Згідно ст.ст.76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи те, що представником позивача в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено, що водій транспортного засобу ОСОБА_1 , з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, оскільки органом поліції за вчинення такого правопорушення за ст.122-4 КУпАП він до відповідальності не притягувався, за ст..135 КК України засудженим не був, беручи до уваги, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку, що позивач не має права регресної вимоги до відповідача, а тому в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 13, 76-81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст..ст.1, 5, 7, 8, , 9, 10, 36 Закону України «Про страхування», ст..ст.3, 22, 28, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.979, 980, 1191 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п.15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач Приватне акціонерне товариство Українська транспортна страхова компанія», адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського,77, України, ЄДРПОУ - 22945712.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , України.

Повний текст рішення складено 7 вересня 2020 року.

Головуючий : В.І.Бобрушко