ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1019/20 Справа № 212/2269/18 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2269/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Публічне акціонерне товариство «Ідеа Банк», Публічне акціонерне товариства «Акцент-Банк», Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2019 року, яке ухвалене суддею Власенко М.Д. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 30 липня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ«Альфа-Банк», ПАТ «Ідеа Банк», ПАТ «Акцент-Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними угоди про надання особистого кредиту, кредитного договору та угоди про надання кредиту.

В обґрунтування позову зазначено, що 16.11.2016 року позивач уклав з ТОВ «КБК Укрфінанс» Договір № 002342 про надання послуг у галузі споживчого кредитування. Згідно п. 4.2 Договору, позивач повинен був сплатити ТОВ «КБК Укрфінанс» 20 % наданих у кредит коштів. Після отримання позивачем кредитів на загальну суму 170 000 грн., ТОВ «КБК Укрфінанс» мало укласти з ним ще один договір «рефінансування» та за його умовами погасити заборгованість позивача перед банками власними коштами, які позивач повинен буде повертати ТОВ «КБК Укрфінанс» протягом 7 років по 2 500 грн. щомісячно.

13.12.2016 року, під впливом працівників ТОВ «КБК Укрфінанс», позивач уклав з ПАТ «Альфа-Банк» Угоду про надання особистого кредиту № 500574828, згідно якої отримав кредит у розмірі 45 040 грн. під 13,99% річних, на строк до 14.12.2019 року.

02.12.2016 року, під впливом працівників ТОВ «КБК Укрфінанс», позивач уклав з ПАТ «Ідея Банк» Кредитний договір № 270.187.7577, згідно якого отримав кредит у розмірі 47 000 грн. на строк 36 місяців. Змінна частина річної процентної ставки 9,5%, маржа банку 5,5%, а разом ставка станом на час складання договору 15%.

16.11.2016 року, під впливом працівників ТОВ «КБК Укрфінанс», позивач, шляхом подання Заяви, уклав з ПАТ «Акцент Банк» Угоду про надання кредиту № ANWORY130933293, згідно якої отримав кредит у розмірі 32 995 грн. для часткової оплати товарів у ООО «Комфі Трейд», а саме холодильнику, пральної машини та іншого. Процента ставка 0,12 % річних, щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту 1121,83 грн. на строк 24 місяця з 16.11.2016 до 15.11.2018 року, включно.

Кредитні кошти та товари привласнили працівники ТОВ «КБК Укрфінанс», які доставили товари до магазину «АРСІ» для наступного продажу та привласнення виручки.

16.11.2016 року, під впливом працівників ТОВ «КБК Укрфінанс», позивач, з використанням банківського терміналу у магазині «АРСІ», та власної кредитної карти на ім`я позивача, виданої раніше ПАТ КБ «Приват Банк», уклав три договори надання кредиту на придбання товарів в магазині «АРСІ»: № НОМЕР_1 від на суму 6 000 грн, Договір № НОМЕР_2 на суму 4 300 грн; Договір № НОМЕР_3 на суму 14 700 грн.

Жодних товарів від магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач не отримав та звернувся до ТОВ «КБК Укрфінанс» з приводу складання договору «рефинансирования», але вперше довідався, що усі працівники ТОВ «КБК Укрфінанс», які раніше приймали участь у перемовах з ним арештовані за шахрайські дії.

На підставі наведеного вище, посилаючись на положення ст.215, 229 ЦПК України, позивач, вважаючи оспорювані кредитні договори такими, що укладені під впливом помилки, просив суд визнати недійсною Угоду про надання особистого кредиту № 500574828 від 13.12.2016 року, укладену між ним та Публічним акціонерним товариством «Альфабанк» про надання кредиту у розмірі 45 040 грн.;

визнати недійсним Кредитний договір № 270.187.7577 від 02.12.2016 року, укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Ідея-Банк» про надання позивачу кредиту у розмірі 47 000 грн.;

визнати недійсною Угоду про надання кредиту № АК/У011У130933293 від 16.11.2016 року, укладену між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк" про надання позивачу кредиту у розмірі 32 995 грн.;

визнати недійсними три кредитні договори між позивачем та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", що були укладені з використанням банківського терміналу у магазині «АРСІ» (м. Кривий Ріг, пр-т Гагарина) та власної кредитної карти на ім`я позивача, а саме: Договір № 7689 від 16.11.2016 на суму 6 000 грн., Договір № 7708 від 16.11.2016 на суму 4 300 грн.; Договір № 7640 від 16.11.2016 на суму 14 700 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено норми процесуального права, оскільки, при повторній неявці позивача та його представника в судове засідання суд мав винести ухвалу про залишення позову без розгляду, а не судове рішення, що є перешкодою для повторного звернення до суду з тим самим предметом позову, в той час як для позивача вирішення вказаного спору має значну грошову суму.

Крім того апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції при ухвалення рішення не надав належної оцінки наявності кримінальної справи № 216/3613/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у скоєні злочиннів, які кваліфікуються як грабіж та шахрайство, які шахрайськими діями заволоділи грошовими коштами позивача, та безпідставно не зупинив провадження по даній справі до набрання чинності вироком по вказаній кримінальній справі.

Відзиви на апеляційну скаргу не подавались.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «АльфаБанк» - Курдюмова М.М., представника АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 16.11.2016 року позивач ОСОБА_1 уклав з ТОВ «КБК Укрфінанс» Договір № 002342 про надання послуг, згідно умов якого ТОВ «КБК Укрфінанс» надає замовнику інформаційно-брокерські послуги, умови банківських програм з підбору на власний розсуд фінансово-кредитної установи за найбільш вигідними умовами кредитування у відповідності до письмової заявки і потреб Замовника.

Згідно п.4.1. Договору, за початкову консультацію щодо умов кредитування та проведений аналіз кредитного ринку, після заповнення фірмового бланку, позивач зобов`язався сплатити ТОВ «КБК Укрфінанс» одноразово протягом одного дня з моменту підписання договору 3000 грн. Згідно п. 4.2 Договору позивач повинен був сплатити ТОВ «КБК Укрфінанс» винагороду в розмірі 20 % від суми вказаної у заявці на отримання кредиту (том 1 а.с.16).

В той же день 16.11.2016 року позивач ОСОБА_1 підписав Додаток №1 до Договору № 002342 з ТОВ «КБК Укрфінанс» із переліком тарифів за початкову консультацію (а.с.17). Крім того, ОСОБА_1 було підписано з ТОВ «КБК Укрфінанс» Акт здавання-приймання виконаних робіт по договору про надання консультативних послуг від 16.11.2016 року (том 1 а.с.17-зворот).

13.12.2016 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Альфа-Банк» Акцепт пропозиції про укладення Угоди про надання особистого кредиту № 500574828, згідно якої отримав кредит у розмірі 45 040 грн., на умовах сплати 13,99% річних на строк до 14.12.2019 року (том 1 а.с.18).

07.12.2016 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Ідея Банк» Кредитний договір № 270.187.7577, згідно умов якого отримав кредит на поточні потреби у розмірі 47 000 грн. на строк 36 місяців (а.с.22).

16.11.2016 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Акцент Банк» кредитний договір № ANWORY130933293, шляхом заповнення Заяви позичальника, згідно умов якого отримав кредит у розмірі 32 995 грн. для часткової оплати товарів шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ООО «Комфі Трейд», а саме холодильнику, пральної машини, ноутбуку, комп`ютерної техніки та іншого. Процента ставка 0,12 % річних, щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту 1121,83 грн. на строк 24 місяця з 16.11.2016 до 15.11.2018 року включно (том 1 а.с.23).

16.11.2016 року позивач у приміщенні магазину «Зірки техніки», що розташований за адресою м. Кривий Ріг, віл. Октябрська б.44 оформив миттєву розстрочку та підтвердив свої фінансові зобов`язання перед ПАТ КБ «Приват Банк», доручивши також банку встановити регулярний платіж з його картки за договором № НОМЕР_1 на суму 6 000 грн, да договір № НОМЕР_2 на суму 4 300 грн; за договором № НОМЕР_3 на суму 14 700 грн (том 1 а.с.24).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що укладання оспорюваних кредитних угод було здійснено ним під впливом помилки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсними угод про надання особистого кредиту, суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у Постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 487/2184/18-ц та Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 331/6343/17.

За ст. 129 Конституції України, реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією.

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Зі змісту оспорюваних позивачем кредитних договорів вбачається, що вони підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Зі свого боку банківські установи в повному обсязі виконали свої зобов`язання, надавши позивачу обумовлені грошові кошти у встановленому сторонами розмірі, при цьому подальші шахрайські дії з наданими грошовими коштами та товаром, які, на думку позивача, мали місце після укладення ним договорів з боку інших осіб, не можуть свідчити про наявність помилки в діях позивача саме на момент підписання ним оспорюваних договорів.

У зв`язку з наведеним вище, враховуючи що позивачем жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення позивачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі було порушено норми процесуального права, оскільки, при повторній неявці позивача та його представника в судове засідання суд мав винести ухвалу про залишення позову без розгляду, а не судове рішення, що є перешкодою для повторного звернення до суду з тим самим предметом позову, в той час як для позивача вирішення вказаного спору має значну грошову суму, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. В даному випадку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, неявка позивача та його представника в судове засідання не перешкоджає розглядові справи, тому, відповідно до норм ЦПК України, з метою витримки принципу розумності строків розгляду справи, спір був розглянутий по суті.

Посилання позивача в апеляційній сказі на те, що суд першої інстанції при ухвалення рішення не надав належної оцінки наявності кримінальної справи № 216/3613/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у скоєні злочинні, які кваліфікуються як грабіж та шахрайство, які шахрайськими діями заволоділи грошовими коштами позивача, та безпідставно не зупинив провадження по даній справі до набрання чинності вироком по вказаній кримінальній справі колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку наявності кримінальної справи № 216/3613/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та вмотивовано, ухвалою суду від 29 липня 2019 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про зупинення провадження в даній справі, при цьому колегія суддів вважає, що позивач по справі не навів належних аргументів на підтвердження того факту, що в межах розгляду цивільної справи неможливо з`ясувати усі необхідні юридичні факти, які є підставами заявленого позову.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: