судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19)
за позовом першого заступника прокурора Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київський лісгосп») до Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА), ОСОБА_1 , Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області (далі - Старобезрадичівська сільрада), Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» (далі - ПАТ «Єврогазбанк»), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бєлломі Олена Віталіївна (далі - приватний нотаріус), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Національний банк України, про визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору іпотеки та витребування земельної ділянки
за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Болобана В. Г. та рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів Березовенка Р. В., Лівінського С. В., Волохова Л. А.
Суди розглядали справу неодноразово.
09 червня 2016 року Обухівський районний суд Київської області ухвалою залучив ПАТ «Єврогазбанк» співвідповідачем у справі.
10 квітня 2017 року цей же суд ухвалив рішення, яким позов задовольнив частково: визнав недійсним договір іпотеки, скасував рішення нотаріуса та витребував спірну земельну ділянку на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп»; у задоволенні інших позовних вимог - про визнання недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» (далі - розпорядження № 746) та рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради» (далі - рішення № 93) - відмовив.
Суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка має лісогосподарське призначення, а Київське обласне управління лісового та мисливського господарства не надавало згоду на зміну цільового призначення цієї ділянки. Право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за ПАТ «Єврогазбанк» на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/3374/15-ц від 12 листопада 2015 року. Оскільки ОСОБА_1 не мав прав власника на розпорядження спірною земельною ділянкою та не міг передати її в іпотеку, а КМУ як власник цієї ділянки не був стороною договору іпотеки й учасником справи № 372/3374/15-ц, договір іпотеки слід визнати недійсним. Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави (власника) не з її волі, тому вимогу прокурора про витребування цієї ділянки треба задовольнити. Зазначив, що відсутні підстави для задоволення заяви ПАТ «Єврогазбанк» про застосування позовної давності, оскільки Головне управління Держкомзему у Київській області провело перевірку дотримання вимог земельного законодавства щодо вилучення земельної ділянки 28 лютого 2012 року, а з відповідним позовом прокурор звернувся до суду у січні 2015 року, тобто до спливу позовної давності. Крім того, ДП «Київський лісгосп» не проводило перевірки дотримання земельного та лісового законодавства за період 2004 - 2014 років щодо спірної земельної ділянки. Відсутні належні та допустимі докази того, що Прокуратура Київської області знала чи могла дізнатися про наявність оспорюваних розпорядження № 746 та рішення № 93 до 2012 року. Під час первинного розгляду справи розпорядження № 746 та рішення № 93 вже визнані недійсними, і судові рішення в цій частині не були скасовані. Тому відсутні підстави для задоволення означених вимог.
20 червня 2017 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, яким рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Узаяві прокурор змінив як підставу, так і предмет позову. Суд першої інстанції не виконав вказівку суду касаційної інстанції про необхідність врахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 квітня 2013 року у справі № 6-14цс13. Прокурор не оскаржив ті державні акти, на підставі яких земельна ділянка вибула з власності держави та передана громадянам (первісна підстава вибуття земельної ділянки). Тому захист порушеного права позивача у спосіб, передбачений статтею 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є неможливим. Визнання незаконними розпорядження № 746 та рішення № 93 не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Суд першої інстанції не залучив приватного нотаріуса до участі у справі співвідповідачем та, скасовуючи рішення нотаріуса, не врахував, що підставою проведення відповідної реєстраційної дії було рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2015 року у справі № 372/3374/15-ц, яким суд у рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Єврогазбанк» у межах вартості предмета іпотеки звернув стягнення на спірну земельну ділянку. Висновок суду першої інстанції, що визнання договору іпотеки недійсним обов`язково матиме наслідком скасування рішення нотаріуса, є хибним без відповідного перегляду рішення суду у справі № 372/3374/15-ц за нововиявленими обставинами та його скасування з цих підстав.
16 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнила частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року скасувала, провадження у справі закрила в частині вирішення таких позовних вимог:
- про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» стосовно передання у власність земельних ділянок загальною площею 9,0030 га ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ;
- про визнання недійсним підпункту 2 додатка до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»;
Рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 30 вересня 2013 року № 2270, укладеного ОСОБА_1 з ПАТ «Європейський газовий банк», залишила без змін.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права щодо юрисдикції та помилково розглянули за правилами цивільного судочинства вимоги про скасування рішення нотаріуса та про витребування спірної земельної ділянки, які належать до юрисдикції господарського суду.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вказала, що вимоги про скасування рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, ухваленого на користь фізичної особи, в якої з цього рішення виникли відповідні права й обов`язки (у цій справі - вимоги про визнання недійсними розпорядження № 746 та рішення № 93: перше стосується передання земельних ділянок, з яких надалі була сформована спірна земельна ділянка, у власність дев`ятьом фізичним особам, залученим до участі у цій справі третіми особами, а друге - зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, володільцем якої на час прийняття рішення № 93 вже був ОСОБА_1 ), безпосередньо стосується цієї особи, а тому відповідний спір треба розглядати за правилами цивільного судочинства.

Оскільки вимоги про визнання недійсними розпорядження № 746, рішення № 93 і договору іпотеки не є нерозривно пов`язаними з рештою вимог у цій справі, які не є похідними від перших, Велика Палата Верховного Суду вважала, що вимогу про витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» з огляду на суб`єктний склад учасників спору треба розглядати за правилами господарського судочинства.

Крім зазначеного, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року ухвалою залишив без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 серпня 2015 року у цій справі у частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження № 746 та рішення № 93 та вказані рішення набрали законної сили, то встановивши, що у межах тієї самої справи є чинними судові рішення, згідно з якими вимоги про визнання недійсними розпорядження № 746 та рішення № 93 вже вирішені, суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи повинні були закрити у відповідній частині провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, а не відмовляти у задоволенні цих вимог.

Стосовно визнання недійсним договору іпотеки, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним цього договору саме з огляду на те, що визнання його недійсним не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на спірну земельну ділянку та для її витребування. А власне таке витребування є метою власника.

Велика Палата Верховного Суду також вважала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про невиконання судом першої інстанції вказівки суду касаційної інстанції щодо врахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 квітня 2013 року у справі № 6-14цс13: під час нового розгляду справи прокурор змінив предмет позову та не просив визнати недійсним державний акт. Крім того, у зазначеній постанові Верховний Суд України вказав, що органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування рішення, яке б установлювало право власності на земельну ділянку за відповідачем у тій справі, не приймалося. На відміну від обставин справи № 6-14цс13, у справі № 372/266/15-ц такі рішення приймалися, і ці рішення суди визнали недійсними під час первинного її розгляду.

З такими висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Із статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, щоб її справа була розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Із змісту змінених під час нового розгляду справи позовних вимог вбачається, що у позовній заяві прокурор просив:

- визнати недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» стосовно передання у власність земельних ділянок загальною площею 9,0030 га ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно з додатком) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»;

- визнати недійсним договір іпотеки від 30 вересня 2013 року № 2270, укладений ОСОБА_1 з ПАТ «Єврогазбанк»;

- скасувати рішення приватного нотаріуса від 22 лютого 2016 року № 28417332 про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ПАТ «Єврогазбанк»;

- витребувати спірну земельну ділянку на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк».

Відповідно до статті 1 ГПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

У статті 12 ГПК України ( у редакції на час звернення з позовом) передбачено категорії справ, які підвідомчі господарським судам.

Статтею 58 ГПК України встановлено заборону щодо об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За положеннями частини першої статті 15 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 16 ЦПК України відтворене правило, яке закріплене у статті 58 ГПК України.

Разом з тим однорідні, нерозривно пов`язані між собою вимоги, вирішення однієї з яких залежить від інших, можуть бути об`єднані в одне провадження лише в тому випадку, якщо вони за предметом прямо не віднесені до юрисдикції різних судів.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Тобто, якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень особа набула речове право на земельну ділянку, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача.

Крім того, від вирішення позовних вимог про визнання недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно з додатком) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради» залежить вирішення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса від 22 лютого 2016 року про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ПАТ «Єврогазбанк» та витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк».

Тобто усі вимоги, заявлені прокурором, є взаємопов`язаними, стороною спору є фізична особа, якій спірні земельні ділянки відчужили інші фізичні особи, що набули право власності на підставі зазначених розпорядження та рішення.

Такі висновки можна зробити і з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року, який переглядав попередні судові рішення у справі і справу в частині вимог про витребування земельної ділянки передав на новий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Однак Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що з огляду на суб`єктний склад сторін спору за вимогою про скасування рішення нотаріуса та відсутність нерозривного зв`язку між нею та вимогами про визнання недійсними розпорядження № 746, рішення № 93 та договору іпотеки вимогу про скасування рішення нотаріуса належить розглядати за правилами господарського судочинства, а оскільки вимоги про визнання недійсними розпорядження № 746, рішення № 93 і договору іпотеки не є нерозривно пов`язаними з рештою вимог у цій справі, які не є похідними від перших, то вимогу про витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» з огляду на суб`єктний склад учасників спору треба розглядати за правилами господарського судочинства.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду суперечить змісту пункту 29 її ж постанови про необхідність розгляду в одному провадженні однорідних позовних вимог до кількох відповідачів, зокрема нерозривно пов`язаними між собою або від вирішення однієї з них залежало вирішення інших, оскільки, як вже зазначалось, усі вимоги, заявлені прокурором, є взаємопов`язаними, стороною спору є фізична особа, якій спірні земельні ділянки відчужили фізичні особи, що набули право власності на підставі зазначених розпорядження № 746 та рішення № 93.

Ці вимоги є однорідними, нерозривно пов`язаними з вимогами, також заявленими прокурором, про витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі КМУ та ДП «Київський лісгосп» з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» на підставі статей 387, 388 ЦК України, оскільки безпосередньо впливають на права та обов`язки фізичних осіб.

Згідно з принципом диспозитивності (стаття 11 ЦПК України), відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, предмет і підставу позову визначає не суд, а позивач.

З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, указаний спір за всіма позовними вимогами, у тому числі й за вимогами про скасування рішення нотаріуса та витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк», підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішення зазначених вимог залежить від вирішення спору про визнання незаконними оспорюваних розпорядження № 746 про передачу у власність фізичним особам земельних ділянок та рішення № 93 про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам.

Посилаючись на ефективність чи неефективність способу захисту права, уможливлюється втручання суду у права позивача та безпідставне розширення чи обмеження таких прав.

Крім того, у цій справі оскаржувані рішення ухвалені після перегляду у касаційному порядку рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 12 серпня 2015 року.

03 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України постановив ухвалу, якою зазначені судові рішення в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку із чужого незаконного володіння скасував, а в іншій частині, тобто про визнання недійсним розпорядження № 746 та рішення № 93 залишив без мін.

Тобто зазначені правовідносини щодо визнання недійсним розпорядження № 746 та рішення № 93 вирішено уже саме у цій справі і при новому розгляді суди мали врахувати ці висновки, як висновки у справі.

Отже, на новий розгляд залишено лише вимоги щодо визнання державного акта недійсним і витребування майна із чужого незаконного володіння, які є взаємопов`язаними.

У пунктах 33, 44, 46 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право.

При цьому Велика Палата Верховного Суду посилалась, зокрема, на постанову Великої Палати від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. У цій постанові вказано, що визнання відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та її витребування з чужого незаконного володіння, тому у задоволенні таких позовних вимог суди мали відмовити. Разом з тим у цій самій постанові Великої Палати від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 у пункті 93 вказано, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, при цьому касаційному перегляді справи такі висновки не є належними, оскільки питання про визнання недійсним розпорядження № 764 та рішення № 93 уже вирішено саме у цій справі і суд касаційної інстанції уже зробив висновок про належність такого способу захисту, оскільки у цій частині залишив судове рішення без змін.

Велика Палата Верховного Суду не наділена повноваженнями перегляду у касаційному порядку судового рішення іншого суду, у даному випадку ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України.

Крім того, саме від встановлення законності розпорядження Обухівської РДА від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» та рішення Старобезрадичівської сільради від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради», на підставі яких виникло речове право на спірні земельні ділянки у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які в подальшому здійснили відчуження їх ОСОБА_1 , залежить вирішення питання про наявність підстав для витребування земельних ділянок з їх володіння на підставі статті 388 ЦК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Тобто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , отримавши державні акти на право власності на земельні ділянки відповідної площі, набули права власності на ці земельні ділянки, після чого на підставі цих державних актів за договорами купівлі-продажу відчужили ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 9,0030 га. На підставі вказаних договорів ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку з присвоєнням їй кадастрового номеру.

Тому витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача без визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку порушує його право власності, яке є чинним відповідно до ЗК України. А вимоги до нотаріуса, який здійснив державну реєстрацію права власності є похідними і також мали розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Відтак вважаю, що Велика Палата Верховного Суду повинна була розглянути справу по суті вимог, а не закривати провадження в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О. В. від 22 лютого 2016 року № 28417332 про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 9,0030 га, розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026, за ПАТ «Європейський газовий банк»; про витребування земельної ділянки площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:002, на користь держави в особі КМУ та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ПАТ «Європейський газовий банк».

Суддя О. М. Ситнік