Справа № 297/377/18
У Х В А Л А

24 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/377/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсними наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 17 серпня 2018 року, повний текст якого складено 17 серпня 2018 року, головуючий суддя Фейір О.О., -

в с т а н о в и в :

23.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ДП «Берегівське лісове господарство» і остаточно просив:

визнати недійсними накази:

від 26.09.2017 № 198 «Про зміну організаційної структури, скорочення чисельності та штату працівників» як такий, що складений із грубими помилками, що порушує нормативні акти України, діюче трудове законодавство України та фінансову дисципліну на підприємстві;

від 30.01.2018 № 6-к «Про звільнення головного економіста ДП «Берегівське ЛГ» Мухопадова Володимира Кімовича»;

поновити його на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності Державного підприємства «Берегівське лісове господарство»;

визнати всі записи, внесені відповідачем у трудову книжку позивача, недійсними, зобов`язати відповідача занести нові записи в трудову книжку позивача відповідно до вимог пунктів 2.4., 2.14. розділу 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110;

визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України;

стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;

визнати в діях відповідача факт дискримінації позивача за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав;

стягнути з відповідача на користь позивача 300000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;

стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати в сумі 3000,00 грн.

На обґрунтування вимоги позову про визнання в діях відповідача факту дискримінації позивача за захищеною ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав позивач посилався на те, що він як внутрішньо переміщена особа, яка має передбачені законом гарантії захисту, зокрема, від примусового повернення на покинуте місце проживання, яким є Луганськ, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, зазнав дискримінації з боку роботодавця. Так, керівник підприємства звернувся до профспілкової організації по згоду на звільнення позивача з роботи, що в ситуації позивача є формою непрямої дискримінації внутрішньо переміщеної особи. Крім того, на загальних зборах членів профспілкової організації підприємства директор ОСОБА_2 використав факт звернення позивача до прокурора по захист своїх трудових прав як утиск щодо нього і просив членів профспілки підтримати його подання щодо звільнення позивача з роботи маніпулюючи фактом такого звернення, тоді як звернувшись до прокурора позивач використав своє право на захист трудових прав. Всупереч закону таке звернення стало приводом для прямої дискримінації позивача, що мало наслідком звільнення з роботи.

Рішенням Берегівського районного суду від 17.08.2018 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить рішення скасувати, позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявив клопотання, яким просив апеляційний суд звернутися до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для отримання висновку про дискримінацію позивача, у зв`язку з чим просив зупинити провадження в справі та направити її матеріали Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини. Клопотання вмотивовано, зокрема, тим, що з матеріалів справи та наявних у ній доказів вбачаються дійсні підстави для висновку, що стосовно позивача, становище якого є особливим порівняно з іншими працівниками підприємства, мала місце дискримінація у сфері трудових відносин, яка призвела до звільнення його з роботи. Особа, яка зазнала дискримінації, не може бути позбавлена права отримати відповідний висновок із цього питання або ініціювати отримання висновку, в тому числі, й під час розгляду справи судом.

Заслухавши суддю, думку ініціатора клопотання позивача ОСОБА_1 , який його підтримав, представника відповідача адвоката Бурі В.В., який проти задоволення необґрунтованого, на його думку, клопотання заперечив, перевіривши матеріали справи суд приходить до такого.

Протокол № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України від 09.02.2006 № 3435-IV, у статті 1 передбачає, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою; ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1 (пункти 1, 2).

Конституція України встановлює гарантії рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності їх перед законом, недопустимості привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Наведені вище положення відтворені та розвинуті в актах законодавства, в тому числі, у сфері трудових відносин та за ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав, відповідно до яких будь-яка дискримінація у сфері праці забороняється (ст. 2-1 КЗпП України, ст. 1 ч. 1 п.п.2, 3, ст.ст. 2-6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», інші норми законодавства).

Парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (ст. 101 Конституції України).

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України; Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб; діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод (ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»).

Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, в тому числі, надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду (ст. 10 ч. 1 абз. 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 13 п. 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»).

ЦПК України передбачає, що:

у випадках, встановлених законом, та з дотриманням правил щодо обґрунтування підстав відповідного представництва, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; з метою захисту прав і свобод людини і громадянина у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини може особисто або через свого представника звертатися до суду з позовом (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовними заявами (заявами), а також на будь-якій стадії розгляду вступати у справу, провадження в якій відкрито за позовами (заявами) інших осіб, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими чи виключними обставинами, у тому числі у справі, провадження в якій відкрито за позовом (заявою) іншої особи (ст. 56 ч. 1, ст. 56 ч. 2, яка узгоджується з положеннями ст. 13 п. 10 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»), ;

органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень; участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне (ст. 56 ч. 6).

Таким чином, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини може бути залучений судом на стадії апеляційного провадження до участі у справі для подання на виконання своїх визначених законом повноважень висновку у справі про дискримінацію. У цьому разі залучена до участі в справі особа має процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 ЦПК України, а також має право висловити свою думку щодо вирішення справи по суті (ст. 57 ч. 6 ЦПК України).

Зупинення провадження в справі у зв`язку із залученням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для подання висновку на виконання своїх повноважень або у зв`язку із зверненням по такий висновок цивільним процесуальним законом не передбачено (ст.ст. 251, 252 ЦПК України). Не може бути витребувана будь-ким, рівно як і не може бути надіслана будь-кому поза визначеним процесуальним законом порядком цивільна справа, провадження в якій не закінчено, зокрема, справа, яка перебуває в провадженні апеляційного суду. Передбачених цивільним процесуальним законом підстав для надіслання справи Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини з метою надання останнім висновку в справі про дискримінацію немає.

Виходячи з наведеного та беручи до уваги необхідність повного і всебічного з`ясування обставин справи, забезпечення сторонам можливості належної реалізації процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ст. 12 ч.ч. 2, 3, 5, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст. 81 ч.ч. 1, 2, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5, інші норми ЦПК України), клопотання позивача підлягає задоволенню частково. Належною процесуальною формою отримання судом висновку у справі про дискримінацію є залучення відповідно до ст. 56 ч. 6 ЦПК України Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до участі у справі для подання такого висновку з врахуванням необхідності вирішення трудового спору в розумний строк. Інші вимоги клопотання задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 56 ч. 6, ст. 258 ч. 2, ст. 260, ст. 368 ч. 1 ЦПК України, на підставі ст. 10 ч. 1 абз. 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 13 п. 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», апеляційний суд

у х в а л и в :

Клопотання позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Залучити до участі в справі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для подання у тридцятиденний строк з моменту отримання копії ухвали суду висновку у справі про дискримінацію на виконання своїх повноважень.

Копію ухвали направити Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає. Повний текст ухвали складений 25 лютого 2020 року.

Судді