Провадження № 22-ц/812/1473/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2020 року м. Миколаїв

справа № 1411/405/2012

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Шаманської Н.О., Колосовського С.Ю.,

секретар судового засідання Біляєва В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , представник апелянтів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою їх представником ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухваленого 25 січня 2012 року під головуванням судді Семенової Л.М., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Універсальна товарна біржа «Віконт-Т», Жовтнева державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання дійсним договору та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У грудні 2011 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_6 ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок.

Позивачка зазначала, що 21 січня 1998 року між її матір`ю ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_6 , був укладений договір купівлі-продажу 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , посвідчений на універсальній товарній біржі «Віконт-Т», без подальшого його нотаріального посвідчення.

04 березня 1998 року договір був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1411.

Посилаючись на те, що у неї виникла необхідність в оформленні спадкових прав після смерті своєї матері, але державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено, оскільки не дотримана нотаріальна форма вищевказаного договору купівлі-продажу, позивачка просила визнати договір № 1029 від 21 січня 1998 року купівлі-продажу 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 дійсним та визнати за нею право власності на 45/100 частин вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 січня 2012 року позов задоволено. Постановлено визнати дійсним договір купівлі-продажу 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 21 січня 1998 року за реєстровим № 1029 на товарній біржі «Віконт-Т» між покупцем - ОСОБА_7 та продавцем - ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 45/100 частин житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони при укладенні договору досягли згоди за всіма істотними умовами, що потребує нотаріального посвідчення, в тому числі й ціни, право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_7 , і оскільки, у зв`язку з її смертю угода не може бути укладена в нотаріальній формі, то вбачає достатніх підстав для визнання за ч.2 ст. 220 ЦК України в редакції 1963 року, вказаного договору дійсним. Крім того, суд вважав, що позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , яка відповідно до вимог статей 1268- 1270 ЦК України прийняла спадщину, але є перешкоди нотаріальному оформленню її спадкових прав. Отже цивільне право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі представник апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є рідними онуками спадкодавця ОСОБА_7 . У лютому 2020 року від своєї матері, ОСОБА_5 вони дізналися про те, що мають право на спадкування за законом на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами після смерті своєї бабусі ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за правом представлення за законом на ту частину спадкового будинку, на яку претендував би їх батько, спадкоємець першої черги ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За даними спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , спадщину прийняла її донька ОСОБА_1 , яка проживала разом із спадкодавцем на час смерті. Інший спадкоємець першої черги за законом їх батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У грудні 2011 року ОСОБА_5 мати апелянтів діючи в інтересах своїх неповнолітніх дітей звернулась до суду з позовом про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності по Ѕ за кожним на житловий будинок, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак судом не було винесено ухвалу про об`єднання двох позовів в одне провадження. Суддя Семенова Л.М. була особисто зацікавлена у вирішенні питання на користь ОСОБА_1 , наполягала на відзиві позову ОСОБА_5 , запевняючи, що позивачка ОСОБА_1 порядна людина і сплатить компенсацію за законну частку спадкового будинку. В подальшому ОСОБА_5 подала до суду заяву про повернення її позовної заяви. Крім того, не була залучена до участі у справі як третя особа, служба у справах дітей адміністрації Жовтневого району Миколаївської області.

Отже, спадкова частина житлового будинку перейшла у власність ОСОБА_1 поза волею апелянтів, на той час неповнолітніх спадкоємців за законом, шляхом незаконного позбавлення їх права на спадкування за законом. Відповідно до статті 1266 ЦК України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають право на спадкування тієї частки спадкового майна, яка б належала за законом їх батьку ОСОБА_8 , якби він був живим на момент відкриття спадщини.

На вказану апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 починаючи з дня смерті їх бабусі ОСОБА_7 було відомо про наявність спадкового майна, право на яке виникає у них за правом представлення після смерті їх батька. Але, ОСОБА_5 , її діти ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не мали фактичного наміру прийняти спадок, оскільки житловий будинок, господарські споруди, належні померлій ОСОБА_7 були в критичному стані, терміново потребували капітального ремонту. Однак, вони не мали наміру робити капітальний ремонт, витрачати на це кошти, що і було фактичним мотивом їх відмови від спадкування. Лише після того як ОСОБА_1 , за свій рахунок відремонтувала успадкований будинок, зробила його придатним для проживання, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулись до суду. Тому, зазначене в апеляційній скарзі, те що тільки в 2020 році ОСОБА_5 розповіла своїм дітям про відзив позову, поданого в їх інтересах, у зв`язку із неотриманням обіцяної компенсації за спадкове майно від ОСОБА_1 , не відповідає дійсності. ОСОБА_1 будь яких обіцянок з цього приводу не давала, розписок, угод не укладала.

Підстави та мотиви відзиву ОСОБА_5 позову знаходяться за межами впливу та контролю суду першої інстанції, оскільки захист права здійснюється особою на свій розсуд.

Апелянтами не надано будь яких доказів заінтересованості судді Семенової Л.М. та як це вплинуло на ухвалення оскаржуваного рішення. Надання ОСОБА_5 заяви, якою вона просить задовольнити позов ОСОБА_1 не суперечить процесуальним вимогам законодавства, оскільки ОСОБА_5 діяла на законних підставах та на власний розсуд.

Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України, в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково з таких підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 21 січня 1998 року, ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_6 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 . Вказана частина житлового будинку належала попередній власниці на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 20 березня 1993 року виданого виконкомом Воскресенської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрований в БТІ № 1411 від 20 березня 1993 року (а.с.12). Цей договір купівлі-продажу того ж дня посвідчений на універсальній товарній біржі «Віконт-Т» за номером 1029.

04 березня 1998 року договір був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1411.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання дійсним вказаного договору купівлі-продажу частини будинку суд виходив з положень статей 47, 227 ЦК Української РСР 1963 року, які діяли на момент укладення спірної угоди.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків суду.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання дійсним спірного договору купівлі продажу.

Водночас, задовольняючи позов в частині вимог про визнання права власності на спірну частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 пред`явила вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом до ОСОБА_5 , яка мала діяти в інтересах своїх дітей, малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_2 , як законний представник (а.с. 5-7).

Як вбачається із матеріалів справи, і це не заперечується сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є дітьми ОСОБА_7 .

Апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_8 та онуками ОСОБА_7 (а.с.40-41).

Батько апелянтів ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - раніше ніж бабуся ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9, 39).

До Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області звернулась із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 .

Відповідно до роз`яснення від 14 грудня 2010 року державного нотаріуса Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області Шевченко К.М. видати свідоцтво про право на спадщину на 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , неможливо у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

1 квітня 2011 року завідуюча Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області Островська-Колосюк Ю.Б., надала роз`яснення ОСОБА_5 , яка діяла від імені малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_2 , видати свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , неможливо у зв`язку з тим, що не надано документів, підтверджуючих право спадкодавця на це майно.

Згідно частини 4 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу

За статтею 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина 1 статті 1273 ЦК України).

Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування (частина 3 статті 1273 ЦК України).

Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування (частина 4 статті 1273 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (частина 5 статті 1266 ЦК України.

По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, який не є окремою підставою або видом спадкування і за яким суб`єктами спадкування стають певні спадкоємці за законом.

Виходячи із вищенаведених положень закону та встановлених судом фактичних обставин, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають право спадкування після смерті ОСОБА_7 за правом представлення свого батька ОСОБА_8 , який помер до відкриття спадщини, тобто є спадкоємцями за законом першої черги за правом представлення.

Матеріали справи не містять будь яких заяв про відмову від спадщини, які б були подані за правилами статті 1273 ЦК України.

Отже, спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла її донька ОСОБА_1 , та онуки спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за правилами передбаченими частиною 1 статті 1266 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 .

При цьому, в порушення норм процесуального права суд першої інстанцій не

розглянув позовні вимоги, які пред`явлені до законного представника спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , виклавши доводи лише щодо відсутності підстав вважати ОСОБА_5 спадкоємцем, як колишню дружину сина спадкодавця - ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі пунктів 2, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що спадкове майно підлягає розподілу між усіма спадкоємцями, а тому позивачка ОСОБА_1 має право на Ѕ частину спадкового майна, а апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які на час відкриття спадщини та розгляду справи були малолітнім та неповнолітньою відповідно, мають право на іншу Ѕ частину спадкового майна в рівних частках.

Таким чином, оскільки спадкове майно складається з 45/100 частини спірного будинку, ОСОБА_1 має право на 45/200 частини цього будинку, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають право по 45/400 частин цього будинку кожному в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 за правом представлення свого батька ОСОБА_8 .

Твердження позивачки про те, що мати апелянтів визнала позов, що не суперечить вимогам статті 39 ЦПК України 2004 року, є безпідставними.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Отже, оскільки до участі у справі не було залучено відповідний орган опіки та піклування, то визнання ОСОБА_5 позову, яке фактично є відмовою від належних її дітям майнових прав на спірне спадкове майно, суперечить положенням частини 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», а тому не може вважатись правомірним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою їх представником ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 січня 2012 року в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом змінити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на 45/200, 45/400, 45/400 відповідно частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Н.О. Шаманська С. Ю. Колосовський

Повне судове рішення складено 18 вересня 2020 року.