Справа № 569/8907/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Гожа Г.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2019 року ТОВ «Рівнетеплоенерго» звернулось до Рівненського міського суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

В обґрунтування позову вказують, що здійснюють відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4 , особовий рахунок (договір) № 102773. Зазначають, що статтею 68 Житлового кодексу України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» передбачено обов`язок власника (квартиронаймача) своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Частина 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також зазначає, що утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників. Вказують, що власниця квартири, за адресою: АДРЕСА_1 не оплачує за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Внаслідок чого за нею утворилася заборгованість станом на 01.05.2019р. - 76 433,36 грн. У зв`язку з чим вони звертаються до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити повністю з мотивів наведених у позові. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності просила відмовити з підстав переривання самою відповідачкою строку позовної давності, а саме сплатою коштів за надані послуги в квітні та травні 2017 року.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволені позову повністю. Крім того, підтримали заяву про застосування строку позовної давності та просили її задовольнити. Додатково вказали, що позивачем неправильно здійснено розрахунок заборгованості, оскільки квартири, які відключенні від централізовано опалення мають також здійснювати оплату оплату комунальних послуг за теплопостачання, однак вони цього не роблять.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно судового наказу №1715/13865/12 від 30.07.2012 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, з ОСОБА_4 було стягнуто заборгованість в сумі 7 539,18 гри., що виникла станом на 01.07.2012 року, яка в подальшому була стягнута в примусовому порядку в повному обсязі.

У відповідності до оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 , за період з 01.07.2012 року до 01.05.2019 року, нараховано за послугу централізованого опалення на суму 87 329,80грн.

За період з 01.07.2012 року до 01.05.2019 року зараховано перерахованих коштів в сумі 8179, 86 грн., з них 7 249,86 гри. зарахованих в наслідок примусового виконання судового наказу №1715/13865/12 від 30.07.2012 року, тобто, фактично за вказаний період відповідачем проведено оплату в сумі 930,00 грн. в квітні 2017 року та червні 2017 року.

За період з 01.07.2012 до 01.05.2019 Управлінням праці та соціального захисту населення на особовий рахунок № НОМЕР_1 було перераховано субсидій на суму 10255,76 грн.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

З огляду на викладене, доводи відповідача на відсутність її обовязку сплачувати за комунальні послуги у звязку з відсутністю укладеного між сторонами договору є безпідставними та спростовуються наведеними нормами законодавства.

Відповідно п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Докази звернення відповідача в установленому законодавством порядку з претензіями щодо неправильного нарахування коштів у матеріалах справи відсутні.

Водночас, під час розгляду справи по суті відповідач подала письмову заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки заборгованість за послуги з опалення та гарячого водопостачання нараховувались позивачем щомісяця, то трирічний строк позовної давності треба відраховувати від кожного такого щомісячного платежу.

Згідно із ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В оборотній відомості наданої позивачем зазначено, що в квітні 2017 року та червні 2017 року відповідачем було здійснено оплату за послуги в загальній сумі 930 гривень. Дану обставину сторона відповідача в судовому засіданні не заперечила.

На підставі викладено, суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає до частково задоволення.

Таким чином, з ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість за період із травня 2014 року (в межах строку позовної давності та з урахуванням переривання такого сплатою відповідачкою коштів) по травень 2019 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог).

За розрахунками суду, за період із травня 2014 року по травень 2019 року заборгованість становить 65030 грн 74 коп., яка й підлягає стягненню з відповідача.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, необхідно дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникли із грошового зобов`язання, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Вказане також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2023цс15).

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого опалення гарячого водопостачання в розмірі 65030 (шістдесят пять тисяч тридцять) гривень 74 копійки за період з 05.2014 року по 05.2019 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судовий збір в розмірі 1921,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач ТОВ «Рівнетеплоенерго», місце знаходження:3307, м.Рівне, вул.. Д.Галицького, буд.27, .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 18 вересня 2020 року.

Суддя С.П. Харечко