ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №592/3379/20

Номер провадження 22-ц/816/2002/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії представник ОСОБА_2 , на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2020 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 23 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що вона з відповідачем ОСОБА_3 з 12 жовтня 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з відповідачем ОСОБА_3 і рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року з позивачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Посилаючись на відсутність фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання дочки у визначеному судом розмірі через скрутне майнове становище, відсутність доходів та несення витрат на лікування, позивачка просить змінити розмір аліментів, які стягуються з неї на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 частини усіх видів заробітку позивачки щомісячно, але не менше 30 відсотків на дитину відповідного віку на тверду грошову суму у розмірі 1200 грн щомісячно.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначила про те, що судом першої інстанції безпідставно не були враховані обставини того, що позивачка ОСОБА_1 немає можливості сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини від доходів, так як вона є безробітна, на обліку у центрі зайнятості не перебуває, а через наявне у неї захворювання не може працевлаштуватися.

Представник позивача у доводах апеляційної скарги, при обґрунтуванні розміру аліментів, які позивач просить присудити до стягнення з неї, посилається також і на встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум на дитину відповідного віку.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 12 жовтня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7, 8).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 листопада 2016 року, що набрало законної сили 04 січня 2017 року, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до її повноліття, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 21 листопада 2016 року на користь ОСОБА_3 (а.с. 10-11).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24 лютого 2020 року розмір боргу по аліментам, які стягуються з позивача ОСОБА_1 за вказаним судовим рішенням за період з 21 листопада 2016 року по 24 лютого 2020 року становить 56 382 грн 27 коп. (а.с. 14-15).

Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 10 лютого 2020 року підтверджується звернення ОСОБА_1 до медичного закладу, останнього разу у 2017 році до лікарня-невролога.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для зміни та зменшення розміру аліментів. Зокрема, позивачкою не надано доказів на підтвердження потреби у лікуванні, неможливість виконувати іншої роботу, не пов`язаної з навантаженням на спину, тощо. На думку суду першої інстанції, не є підставою для зменшення розміру стягуваних з неї аліментів і наявність заборгованості, так як вона сама допустила виникнення боргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за позовом платника аліментів може бути зменшено раніше встановлений розмір аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, зокрема, зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, тоді як право вимагати зміни способу присудження аліментів має лише одержувач аліментів.

За таких обставин, коли судом встановлено, що дитина сторін проживає з батьком, відповідачем у справі, вимога позивачки ОСОБА_1 , як платника аліментів щодо зміни способу стягнення аліментів, визначеного рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 грудня 2016 року, з частки від доходів на тверду грошову суму суперечить вимогам ч. 3 ст. 181 СК України, яка є імперативною щодо того, що ініціатором зміни способу стягнення аліментів виступають батьки дитини або інші законні представники, з ким проживає дитина.

Колегія судів погоджується також і з висновками суду першої інстанції про недоведення позивачкою обставин стосовно виникнення у неї підстав, передбачених ст. 192 СК України для зменшення розміру аліментів.

Зокрема, надана позивачкою ОСОБА_1 виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, лише підтверджує факт звернення ОСОБА_1 у 2017 році до лікаря-невролога та виявлення захворювання. Проте, як правильно вказав суд першої інстанції, ця медична документація не підтверджує несення позивачкою витрат на лікування на час звернення до суду з позовом. Рекомендації лікаря щодо уникнення роботи з навантаженнями, надані позивачці ще у 2017 році, не є поважною причиною її не працевлаштування протягом тривалого часу, оскільки не свідчать про те, що вона не може виконувати іншу роботу, не пов`язану із фізичними навантаженнями.

Позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 будь-яких інших доказів на підтвердження зміни у позивачки матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я після ухвалення рішення суду про стягнення з неї аліментів надано не було.

Неналежне виконання судового рішення та, як наслідок, виникнення заборгованості зі сплати аліментів, не є визнаною ст. 192 СК України підставою для зменшення розміру аліментів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення в оскаржуваній частині. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої дії представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук