Справа № 183/3805/20
№ 2/183/2867/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу нерухомості дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений лютого 1998 року між сторонами, посвідчений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості за реєстраційним №7-1198. Також позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок А житловою площею 34,6 кв.м., загальною площею 42,8кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сіни «а», сарай В, вбиральню Г., навіс «в», огорожа 1-2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 02 лютого 1998 року відповідачем було передано у власність позивача нерухоме майно, а саме житловий будинок А житловою площею 34,6 кв.м., загальною площею 42,8кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сіни «а», сарай В, вбиральню Г., навіс «в», огорожа 1-2, що знаходяться за АДРЕСА_1 , а позивачем прийнято зазначене нерухоме майно та сплачено за нього грошову суму у розмірі 4300 грн.

02 лютого 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, означеними вище. Договір був посвідчений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості за реєстраційним №7-1198 та зареєстрований в Новомосковському районному Комунальному підприємстві «Новомосковське МБТІ» 17.02.1998 року за реєстровим №904, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» (у редакції від 16.02.1993, що діяла на час укладення договору).

Таким чином, позивач наполягає на тому, що має всі необхідні правовстановлюючі документи, які підтверджують її право власності на вищезазначену нерухомість, оскільки повністю виконала істотні умови договору купівлі продажу нерухомості, сплатила за придбаний об`єкт нерухомості грошові кошти та фактично є власником об`єкту нерухомості з того моменту, однак зазначений вище договір не був нотаріально посвідчений між ними, оскільки співробітники біржі не повідомили про обов`язковість такого посвідчення, а самостійно передбачити недійсність договору сторони не мали можливості.

На даний час позивач позбавлена можливості посвідчити договір нотаріально, тому звернулася до суду з означеним позовом.

Ухвалою суду від 16 липня 2020 відкрите провадження у справ (а.с. 27)і.

Сторони в судове засідання не з`явилися, позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання, відзив на позов не подала, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, провів заочний розгляд справи.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що 02 лютого 1998 року позивач придбала у відповідача за 4300 грн. а саме житловий будинок А житловою площею 34,6 кв.м., загальною площею 42,8 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сарай В, вбиральню Г., огорожа 1-2, що знаходяться за АДРЕСА_1 . Договір між сторонами посвідчений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості за реєстраційним №7-1198 та зареєстрований в Новомосковському районному Комунальному підприємстві «Новомосковське МБТІ» 17 лютого 1998 року за реєстровим №904, що стверджується поданою до суду копією договору купівлі продажу нерухомості (а.с.8-9).

Матеріали справи містять дані про наявність технічного паспорту на домоволодіння, у відповідності до якого власником домоволодіння за АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 10-14).

Рішенням виконавчого комітету Губиниської селищної ради № 37 від 27 березня 2009 року ОСОБА_1 дозволено будівництво вбиральні та літнього душу на території означеного домоволодіння (а.с. 15).

Згідно домової книги та копії паспорта позивача остання з 10 серпня 1998 року зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6, 16-22).

Судом за клопотання позивача було витребувано та оглянуто оригінал інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , у відповідності до якої ОСОБА_2 набула право власності на означене домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане 05.12.1995 року, а у січні 1998 року зверталася до КП «Новомосковське МБТІ» із замовленням щодо технічної інвентаризації домоволодіння для його відчуження. Матеріали інвентаризаційної справи містять також докази реєстрації договору купівлі продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений 04 лютого 1998 року між сторонами, посвідчений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості за реєстраційним №7-1198.

Так, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості, сторони за договором, - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані.

Згідно з п. 2 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за ціною інвентаризаційної вартості, які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

Поряд з цим, у відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття права власності позивачем на спірне нерухоме майно та добровільності визнання цих обставин відповідачем.

Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу нерухомості дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89, 200, 263, 265, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений лютого 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості за реєстраційним №7-1198.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок А житловою площею 34,6 кв.м., загальною площею 42,8кв.м., з надвірними побудовами та спорудами: сіни «а», сарай В, вбиральню Г., навіс «в», огорожа 1-2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з моменту отримання ним копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через канцелярію Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.