Справа №705/2125/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Леся Сергіївна, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом примусового вселення, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом примусового вселення.

Зазначають, що з 29.07.1995 р. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду від 11 грудня 2019 року. Від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування в шлюбі вони - позивачі постійно проживали в будинку АДРЕСА_1 , титульним власником якого являється відповідач ОСОБА_3 . В цьому будинку позивачі зареєстровані в якості постійно проживаючих по даний час.

Відповідач ніколи не заперечував їхнього права на проживання у цьому будинку, а припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням, в якому він проживав (ч.4 ст.156 ЖК УРСР).

Проте, після розірвання шлюбу ставлення відповідача ОСОБА_3 до них - своєї дружини та сина різко змінилось, він почав створювати їм перешкоди в користуванні жилим приміщенням та заявляти, що вони не мають права ним користуватись і при першій же змозі він їх з нього виселить.

Наприкінці травня - 25.05.2020 року, коли вони повернулись додому, то виявили, що відповідач змінив замки на вхідних дверях будинку, у зв`язку з чим не змогли потрапити до їхнього житла.

Відповідач ОСОБА_3 також позбавив їх можливості доступу до своїх особистих речей, які досі залишаються в приміщенні будинку.

Внаслідок таких його протиправних дій вони позбавлені можливості користуватись житловим приміщенням, у якому до цього на законних підставах постійно проживали та зареєстровані у встановленому законом порядку. Їхні звернення до голови вуличного комітету та в правоохоронні органи на момент подання цього позову залишаються без реагування, хоча в усній формі там їм повідомили, що подібні спори вирішуються виключно в суді, а тому не належать до компетенції ні правоохоронного органу, ні органу місцевого самоврядування.

Просять усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та примусово вселити позивачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до жилого приміщення, а саме: до 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів - попереднього власника цього приміщення ОСОБА_3 та нинішнього його власника ОСОБА_4 , не чинити позивачам перешкод в користуванні жилим приміщенням 1/4 частиною будинку АДРЕСА_1 , де позивачі зареєстровані в якості постійно проживаючих; судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Ухвалою судді справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, відповідно до ст. 274 ЦПК України, без повідомлення сторін.

Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивачі та відповідачі повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи від відповідачів судом у встановлений строк не отримано.

08.07.2020 р. від відповідача ОСОБА_3 надійшов Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в якому з позовними вимогами не погоджується та заперечує проти їх задоволення.

Зазначає, що пояснення позивачів не відповідають дійсності, є надуманими та неправдивими, оскільки він ніколи позивачам перешкод в користуванні жилим приміщенням не чинив, вони проживали в даному приміщенні стільки, скільки вважали за потрібне, замків на вхідних дверях не міняв і навпаки сам скитався, щоб уникати непорозумінь та зустрічей, то в батьків, то в друзів, не міг користуватись своєю власністю.

Позивачі самі залишили жиле приміщення в АДРЕСА_1 , і перестали в ньому проживати, при цьому по частинах виносили та вивозили речі, як спільні так і особисті, він виявивши пропажу речей викликав поліцію, які фіксували дані факти. 20.05.2020 року востаннє позивачі здійснили візит до його частини будинку, вивезли речі, що залишились, забрали решту своїх особистих речей, зіпсували та понищили речі, які не могли чи не бажали забирати і більше в жилому приміщенні, куди вони бажають вселятись не з`являлись. На даний час він не є власником частини житлового будинку, куди позивачі просять їх вселити. Власником даного приміщення на сьогодні є ОСОБА_4 , а отже він є і неналежним відповідачем, оскільки уже ніякого відношення до частини будинку, куди позивачі прохають їх вселити не має. Позивачі взагалі не надали суду доказів в підтвердження своїх позовних вимог, про те, що нібито він перешкоджав їм в користуванні жилим приміщенням.

В позовній заяві позивачі посилаються на норму статті 156 ЖК України з огляду на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Вважає, що застосування даної норми закону не може бути застосовано з огляду на те, що власником його частини будинку є ОСОБА_4 , а позивачі не є членом сім`ї ОСОБА_4 , а тому даний позов не може бути задоволений.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом примусового вселення відмовити в повному обсязі.

14.08.2020 р. від відповідача ОСОБА_4 надійшов Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в якому зазначає, що дійсно позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. У шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , який є на даний час повнолітнім.

Під час перебування в шлюбі позивачі та ОСОБА_3 постійно проживали по АДРЕСА_1 , та членами її сім`ї не були та не є наразі, оскільки вона проживає та зареєстрована окремо від них.

Твердження позивачів про те, що після розірвання шлюбу відношення ОСОБА_3 до них різко змінилось і він почав створювати їм перешкоди в користуванні жилим приміщенням та заявляти, що вони не мають права ним користуватись і що при першій змозі він їх виселить є надуманими та неправдивими. Позивачі ще довгий час проживали у будинку, при цьому повивозили звідти всі речі, що могли, а інше майно зіпсували та понищили, що свідчить про їх не бажання вселятись у вказане житло.

На даний час ОСОБА_3 вже не є власником частини житлового будинку куди позивачі просять їх вселити. Власником даного приміщення на сьогодні є вона - ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 уже ніякого відношення до частини будинку, куди позивачі прохають їх вселити не має.

В позовній заяві позивачі посилаються на норму статті 156 ЖК України з огляду на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Вважає, що застосування даної норми закону не може бути застосовано з огляду на те, що власником частини будинку в якій проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , був ОСОБА_3 , а нині вона - ОСОБА_4 ОСОБА_3 перешкод позивачам в користуванні житлом не чинив, а членами її сім`ї позивачі не є, а тому даний позов не може бути задоволений.

Крім того, у позивача ОСОБА_2 є своє власне житло по АДРЕСА_2 , де він разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , як членом своєї сім`ї, проживають зазіхаючи на чуже майно.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачами 10.07.2020 р. та 17.08.2020 р. подано до суду Відповіді на Відзиви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в яких зазначають, що доводи відповідача про те, що він нібито ніколи не створював їм перешкод в користуванні жилим приміщенням, спростовуються матеріалами справи та поданими їхньою стороною доказами, зокрема, наданим суду талоном-повідомленням, в якому працівники правоохоронних органів зафіксували факт зміни замків на вхідних дверях будинку.

Крім того, їхнє вимушене проживання не за місцем своєї реєстрації в сукупності з іншими доказами також підтверджує факт створення відповідачем перешкод.

Відчуження відповідачем належного йому будинку, право на проживання в якому вони набули на законних підставах, на користь своєї матері 02.07.2020 р., після відкриття провадження у цій справі, суперечить його ж позиції про те, що перешкод він їм ніколи не створював.

Додані до Відзиву листи Уманського ВП ГУНП в Черкаській області не можуть розцінюватись як доказ неправомірної поведінки позивачів, оскільки підтверджують виключно сам факт звернення відповідача в правоохоронні органи та факт відсутності події кримінального правопорушення.

Твердження відповідача про те, що вони нібито понищили його речі, є голослівними, не підтверджені відповідними доказами та не дають йому підстав позбавляти їх права на проживання в будинку.

Просять задоволити позов в повному обсязі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суддя вважає позовну заяву не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 29.07.1995 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області 11.12.2019 р. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є повнолітнім (а.с.12).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за № 210163676 станом на 26.05.2020 р., ОСОБА_3 був власником 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності: ухвала Уманського міського суду Черкаської області б/н від 27.03.1996 р. (а.с.8-11).

Згідно Договору дарування частки у праві власності на житловий будинок ОСОБА_3 02.07.2020 р. подарував належну йому ј частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 (а.с.35-36).

Право власності на ј частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 02.07.2020 р. за ОСОБА_4 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно Витягу № 214745686 (а.с.37).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 200934387 від 19.02.2020 р. позивач ОСОБА_2 має у своїй власності квартиру АДРЕСА_2 ..

Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак частка квартири, що була у його власності, останньому уже не належить, а її власником є ОСОБА_4 .

Суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до ст.391 ЦК України.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст прав власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ч. 7 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Глава 28 ЦК України визначає житловий будинок як об`єкт права власності, а відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до Житлового кодексу Української РСР та позиції Верховного суду України (постанови: № 6-158цс14 від 05.11.2014 року; №6-2931цс16 від 15.05.2017 року; № 6-709цс16 від 16.11.2016 року) члени сім`ї колишнього власника майна не користуються тими ж правами і не мають права проживати у володінні нового власника без його дозволу.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Суд вважає, що право позивачів, які не є власниками спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього житлового будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право позивачів на користування житлом.

Крім того позивачами не підтверджено доказами факту перешкоджання їм в користуванні жилим приміщенням.

Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що право користування спірним будинком позивачів припинилось внаслідок переходу права власності на частку будинку до ОСОБА_4 від ОСОБА_3 , зі згоди якого позивачі були вселені, тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом примусового вселення не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 81, 263-266, 274-279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом примусового вселення.

Копію рішення направити сторонам.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Леся Сергіївна Годік