Справа № 509/4442/20
У Х В А Л А

про забезпечення позову

14 вересня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряки Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополь, заяву ОСОБА_1 , за участю особи яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ :

11 вересня 2020 року, заявник ОСОБА_1 , звернувся до Овідіопольського районного суд Одеської області із вищевказаною заявою, в якій просив суд накласти арешт та заборонити державним реєстраторам вчиняти будь-які дії з реєстрації виникнення, переходу та зміни права власності земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Дослідивши матеріали заяви та додані до неї докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В порядку ч. 4 ст. 152 ЦПК України - у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Пунктами 4,6,10 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі - має бути гарантована реальна можливість насамперед захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язаний з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див. рішення ЄСПЛ, серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, Серія A № 208-B, п. 33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, Серія A № 245-C, п. 26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року).

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Судом встановлено, що 23 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір на участь у пайовому фінансуванні будівництва житлового будинку. Предметом вищевказаного договору є будівництво двоповерхового житлового будинку, загальною площею 780 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1000 га.

За умовами п. 4 договору від 23 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 надає земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою Л.А. за реєстровим №7385 на якій буде здійснюватися будівництво житлового будинку.

За умовами п. 4 договору від 23 жовтня 2006 року ОСОБА_1 здійснює повне фінансування об`єкта будівництва, шляхом залучення власних коштів у розмірі 160000 (сто шістдесят тисяч) доларів США; виконує всі функції з будівництва об`єкта відповідно до Робочих проектів, ДБН, СНіП і з дотриманням діючих в Україні нормативно-технічних вимог щодо забезпечення охорони навколишнього природного середовища, норм пожежної безпеки та охорони праці; власними силами або із залученням третіх осіб, які мають відповідні дозвільні документи, забезпечує необхідний комплекс робіт з будівництва об`єкта.

09 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду згідно якої вони погодили змінити строк планового закінчення будівництва та здачі об`єкта будівництва в експлуатацію та встановити строк грудень 2015 року.

08 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду згідно якої: у зв`язку з погіршенням в Україні економічної та політичної ситуації, анексією Автономної Республіки Крим та зміною курсу долара США, сторони погодили, що планове закінчення будівництва та здача об`єкта будівництва в експлуатацію: грудень 2018 р. Станом на 08 липня 2015 року ступінь готовності об`єкта будівництва складала 30%.

Згідно п. 5 договору від 23 жовтня 2006 року по закінченню будівництва будинку та здачі його в експлуатацію право власності на об`єкт будівництва разом із земельною ділянкою мало б розподілятися наступним чином: ОСОБА_2 -1/2 частина житлового будинку, ОСОБА_1 1/2 частина житлового будинку.

У своїй заяві про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 окремо зазначає, що має намір та зобов`язуються протягом 10-ти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва та в порядку ч. 2 ст. 151 ЦПК України зазначає коло осіб, які можуть отримати статус учасників справи з вказанням їхніх адрес, а саме : відповідачка ОСОБА_2 .

З урахуванням фактичних даних, які додані до матеріалів заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд вважає, що між сторонами дійсно виник спір про право власності на вищевказане нерухоме майно, стосовно якого існує реальна небезпека його продпжу, а тому, в даному випадку неприйняття заходів забезпечення позову по подання позовної заяви, може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку відчуження вказаного майна на користь третіх осіб, на яке заявник просить накласти арешт, під час розгляду справи про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва з яким він має намір звернутись до суду, поставить заявника - в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентами.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 112886 від 23.04.2007 року, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 належить - ОСОБА_2 .

Враховуючи, що заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, суд вважає що заява підлагає частковому задоволенню у вигляді накладання арешту на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Підстави для застосування зустрічного забезпечення, передбачених ст. 154 ЦПК України судом не вбачаються з огляду на те, що позов забезпечується шляхом накладання арешту, враховуючи захист заявника свого права власності, а тому ймовірність спричинення шкоди забезпеченням позову відсутня.

Керуючись ст.ст. 149-159,260,353,354 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України

№ 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»,-

УХВАЛИВ :

1. Заяву ОСОБА_1 , за участю особи яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково;

2. Накласти арешт та заборонити державним реєстраторам вчиняти будь-які дії з реєстрації виникнення, переходу та зміни права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:003:0140, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала набирає чинності з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи в порядку ч. 11 ст. 153 ЦПК України.

Суддя Д.М. Гандзій