Справа № 454/4118/19 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року в складі судді Адамовича М.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 03.01.2005 прийнята на посаду бухгалтера в стоматологічний кабінет ФОП ОСОБА_2 .

У вересні 2018 вона звернулася зі скаргою до Інспекції праці у Львівській області у зв`язку з невчасною виплатою їй заробітної плати та невиплати лікарняних.

З відповіді від 24.10.2018 стало відомо, що її звільнили з роботи у зв`язку із скороченням штату згнідно із наказом від 04.07.2018.

Вважає даний наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки її не було повідомлено про звільнення та не надано жодної інформації про наявність або відсутність на день звільнення вакантних посад, не враховано її переважне право на залишення на роботі.

Крім того, в період звільнення вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 02.07.2018 по 06.07.2018, тому не могла бути звільнена в цей період. Після завершення лікування вона пішла у відпустку, надіславши про це заяву поштовим зв`язком. З виплачених їй заробітної плати та відпускних вона зрозуміла, що їй надана відпустка.

З серпня 2018 по час звернення з позовом до суду вона продовжує працювати та відповідач жодним чином не повідомляв її про звільнення.

Вважає, що її звільнення пов`язане з тим, що вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, так як сторони були подружжям.

Вважає, що при поновленні на роботі також необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку її середньої зарплати 5000 грн. Крім цього, через незаконне звільненням їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в 5000грн.

Копії наказу про звільнення їй не вручено, трудова книжка не видана, а тому вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

12.04.2019 ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що наказ про скорочення штатної одиниці бухгалтера та попередження про заплановане її звільнення, вона не отримувала ні особисто, ні поштою.

Крім цього, протоколом зборів її ознайомлено з наказом від 04.05.2018 про звільнення з 18.06.2018, а скорочення відбулося 04.07.2018 на підставі наказу від 04.05.2018.

12.04.2018 вона не могла бути ознайомлена з попередженням, так як в період з 10.04.2018 по 13.04.2018 перебувала на лікуванні в Червоноградській ЦМЛ.

31.10.2018 змінена дата її звільнення з 04.07.2018 на 09.07.2018, так як вона перебувала на лікуванні, що вважає незаконним.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ від 04.07.2018 про її звільнення з посади бухгалтера, визнати незаконним наказ № 9-к доповнення до наказу № 8-к від 04.07.2018 про внесення змін від 31.10.2018, яким її звільнено з 09.07.2018; поновити її на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не встановив дійсних причин скорочення, а саме не розібрався, чи були дійсно у ФОП ОСОБА_2 зміни в організації виробництва та необхідність такого скорочення.

Стверджує, що причиною звільнення позивачки з роботи стали неприязні відносини, які розпочалися з часу подання заяви про перегляд заочного рішення про розірвання шлюбу та позову про поділ майна подружжя.

В свою чергу, після її звільнення відповідач уклав договір про надання бухгалтерських послуг від 01.10.2018, що свідчить про необхідність виконання бухгалтерської роботи, оскільки штат підприємства не зменшився, а обсяг виконуваної роботи збільшився.

Звертає увагу на те, що приписом ГУ Держпраці у Львівській області від 18.10.2018 виявлено порушення, яке полягало у тому, що працівника було звільнено у період тимчасової непрацездатності, оскільки з 02.07.2018 по 06.07.2018 ОСОБА_1 перебувала на лікуванні.

Вважає, що роботодавець порушив вимоги ст. 117 КЗпП України, оскільки проводячи розрахунок в жовтні 2018 року повинен був виплатити заробітну плату за весь період затримки, тобто по жовтень 2018 року.

Крім цього, роботодавець змінив наказ про скорочення, що суперечить вимогам КЗпП України.

Також, покликається на заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Звертає увагу, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, чи з порушенням встановленого законом порядку, свідчить про незаконність такого та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, тобто поновлення його на роботі.

Стверджує, що роботодавець повинен був поновити працівника на роботі, а не змінювати дату його звільнення, оскільки зміна дати звільнення під час судового розгляду не може вважатися поновлення порушеного права.

Крім цього, роботодавець порушив трудові права позивачки, оскільки відмовив їй у наданні щорічної основної відпустки.

Зазначає, що наказу про скорочення штатної одиниці бухгалтера та попередження про заплановане звільнення ОСОБА_1 , не отримувала, ні особисто, ні поштовим зв`язком, оскільки була відсутня на роботі, не надано і доказів про вручення попередження ОСОБА_1 про звільнення.

Крім цього, протокол зборів трудового колективу № 1 від 04.05.2018 не може бути допустимим доказом ознайомлення ОСОБА_1 із змістом наказу № 1 к від 12.04.2018, оскільки таким попереджено про заплановане скорочення ОСОБА_1 з 18.06.2018, хоч як вбачається з матеріалів справи, скорочення відбулося з 04.07.2018 на підставі іншого наказу № 2-к від 04.05.2018.

Таким чином, роботодавець допустив порушення процедури звільнення та повідомлення працівника про звільнення.

Звертає увагу на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та недобросовісну поведінку під час процедури доказування.

Вважає, що покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не можна брати до уваги, оскільки такі суперечать матеріалам справи, ці особи перебувають в прямому службовому підпорядкуванні відповідача.

Покликаючись на норми ЗУ «Про інформацію» та відповідні норми ЦК України зазначає, що відеозапис, який був долучений судом із процесуальним порушенням, не може братись до уваги, оскільки відеозапис був проведений таємно та невідомо ким, без встановлення дати.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути витрати на судовий збір та правничу допомогу.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та відповідач ФОП ОСОБА_2 будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представник позивачки ОСОБА_6 подав додаткові пояснення, у яких звернувся з клопотанням про розгляд справи у відсутність сторони позивача. В свою чергу, відповідач ФОП ОСОБА_2 про причину неявки не повідомив.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату наказом від 04.07.2018, при цьому наказ є незаконним та необґрунтованим, оскільки її не було повідомлено про звільнення та не надано жодної інформації про наявність або відсутність на день її звільнення вакантних посад, не враховано її переважне право на залишення на робот, крім цього, в період звільнення вона перебувала на стаціонарному лікуванні, тому не могла бути звільнена в цей період.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в стоматологічному кабінеті ФОП ОСОБА_2 дійсно відбулося скорочення штату та чисельності, позивачку належним чином повідомлено про скорочення посади бухгалтера, яку вона обіймала, а відсутність її підпису у відповідній графі попередження та наказу, є наслідком її особистої поведінки та жодним чином не свідчить про те, що її не було повідомлено про зміст цих документів.

У зв`язку з відсутністю вакантних посад, позивачку звільнено з посади бухгалтера, яка підлягала скороченню.

Також, суд зазначив, що покликання позивачки на те, що наказом від 31.10.2018 змінено дату її звільнення з 04.07.2018 на 09.07.2018 не підтверджують обставин, які б перешкоджали законності припинення трудових відносин, так як про перебування її на листку непрацездатності роботодавцю стало відомо вже після її звільнення, що стверджується також тим, що в жовтні 2018 року їй було виплачено кошти за час тимчасової непрацездатності за цей період.

Враховуючи матеріали справи та досліджені судом першої інстанції докази, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, тому оскаржуване рішення необхідно залишити в силі виходячи з такого.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як слідує зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Судом першої інстанції встановлено такі юридично значимі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта та довідкою виконавчого комітету Белзької міської ради Сокальського р-ну, Львівської обл. (а.с. 4, 17).

З 03.01.2005 ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера за трудовим договором в стоматологічному кабінету фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , її заробітна плата за період шести місяців 2017 року (з липня по грудень) становить 30000 грн. (5000грн. на місяць), що стверджується витягом з трудової книжки, договором від 04.01.2005 та довідками (а.с. 5-6. 9, 10, 60-61).

Згідно із наказом № 1 від 12.04.2018, у зв`язку зі зменшенням обсягів надання послуг і потребою в скороченні витрат на утримання штатної одиниці вирішено: з 18.06.2018 скоротити штатну одиницю «бухгалтера» і вивести її із штатного розпису; не пізніше ніж за два місяці попередити в письмовій формі таку штатну одиницю бухгалтера про заплановане скорочення; скорочення провести згідно вимог ч. 1 ст. 40 КЗпП України; запропонувати працівнику, що підпадає під скорочення штату, переведення за її згодою на інші вакантні посади, у разі відмови від переведення або відсутності вільних посад, підготувати документи для скорочення (а.с. 57).

Попередженням від 12.04.2018 бухгалтеру ОСОБА_1 повідомлено про скорочення штату чисельності працівників, попередження засвідчено підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , при цьому підпис ОСОБА_1 на повідомленні відсутній. У попереджені також зазначено про те, що вакантні посади у ФОП ОСОБА_2 відсутні (а.с. 58).

Наказом № 2к від 04.05.2018, з огляду на те, що ОСОБА_1 категорично відмовлялася отримати витяг з наказу № 1к від 12.04.2018 та поставити свій підпис на попередженні про скорочення штату, відмовилася отримати даний лист, прийнято рішення зібрати збори колективу та зачитати останній зміст зазначеного наказу, зміст попередження про скорочення штату, у зв`язку з чим відтерміновано скорочення штатної одиниці та внесення змін до штатного розпису та вирішено: з 04.07.2018 скорочено штатну одиницю «бухгалтер» та виведено її з штатного розпису; не пізніше ніж за два місяці попередити в письмовій формі бухгалтера про скорочення чисельності працівників; скорочення чисельності здійснити з наданням пільг та компенсацій; запропонувати переведення на вакантні посади, а у разі відмови від переведення або відсутності таких посад - підготувати документи для скорочення працівника.

Згідно із протоколом зборів трудового колективу № 1 від 04.05.2018, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 неодноразово відмовлялася отримувати попередження про скорочення штату працівників, в присутності останньої їй озвучено зміст наказу.

Зазначені обставини стверджуються відеозаписом, який відтворювався та досліджувався судом першої інстанції в судовому засіданні, а також показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , допитаними в судовому засіданні судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується доводами апеляційної скарги в частині критичної оцінки показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки останні перебувають в прямому службовому підпорядкуванні відповідача та відеозапису, який був проведений таємно, однак таке не може спростувати факт, який вони стверджують.

Наказом ФОП ОСОБА_2 № 8К від 04.07.2018 про позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штатної одиниці.

Листом № 06/18 від 04.07.2018 ФОП ОСОБА_9 запросив ОСОБА_1 на 08.08.2018 до Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості, у зв`язку з її неявкою 04.07.2018 для розірвання трудового договору. Попереджено, що у випадку неявки трудовий договір буде знято з реєстрації (а.с. 55).

З довідки про нарахування заробітної плати за липень 2018 року та платіжного доручення встановлено, що 04.07.2018 ОСОБА_1 виплачено 6832,26 грн. заробітної плати (а.с. 43-44).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звертався до Червоноградського відділення фонду соціального страхування України у Львівській області для здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності в сумі 1516,41грн. (а.с. 84).

Згідно розрахунків, наказу № 8К від 04.07.2018 про припинення трудового договору, платіжних доручень, відомостей на виплату грошей та листків непрацездатності, ОСОБА_1 виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, виплати за період перебування на листку непрацездатності.

07.09.2018 позивачка ОСОБА_1 звернулася із скаргою до Головного управління Держпраці у Львівській області з приводу невиплати їй лікарняних та заробітної плати за серпень 2018 року, на що управлінням їй надано відповідь про те, що за наслідками інспекційного відвідування встановлено, що її звільнено з роботи наказом від 04.07.2018 та кошти за час перебування на листку непрацездатності виплачено 11.10.2018 з огляду на те, що вказаний листок подано нею у вересні 2018 року (а.с. 8-9).

Приписом № ЛВ2101/472/АВ-П від 18.10.2018 Головне управлінн Держпраці у Львівській області зобов`язало фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 до 01.11.2018 усунути порушення, а саме: звільнення працівника в порядку ч. 3 ст. 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності (а.с. 52-53).

Згідно письмових пояснень, адресованих відповідачем Головному управлінню Держпраці у Львівській області, листа Державній службі України з питань праці та наказу № 9к від 31.10.2018р. та наказу-доповнення №9к від 31.10.2018р., дату звільнення ОСОБА_1 змінено з 04.07.2018 на 09.07.2018 у зв`язку з перебуванням останньої на лікарняному в період з 02.07.2018 по 06.07.2018 (а.с. 48-49)

Згідно відповіді Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості, № 378/2019 від 26.03.2019 та листа № 1335/2018 від 17.09.2018, 13.09.2018 знято з реєстрації трудовий договір № 5 від 04.01.2005 без присутності працівника ОСОБА_1 , про що листом проінформовано останню. Однак даний лист повернуто з відміткою «за терміном зберігання» (а.с. 45-46).

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами, показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури, що спростовує протилежні доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів виходить з того, що безспірно встановленим є факт проведення скорочення штатної одиниці у ФОП ОСОБА_2 , при цьому скорочення штатної одиниці обумовлено зменшенням обсягів надання послуг і потребою в скороченні витрат на утримання.

Зазначене також підтверджується договором № 06/10/18 від 01.10.2018р. та випискою, згідно яких Фізична особа-підприємець ОСОБА_10 надає Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 комплекс бухгалтерських послуг, тобто штатна одиниця бухгалтера у відповідача відсутня.

Як зазначалось вище, позивачка дійсно відмовлялася від ознайомлення з наказом та попередженням про майбутнє скорочення, що останньою не спростовано, при цьому матеріали справи містять беззаперечні докази того, що позивачку належним чином повідомлено про скорочення посади бухгалтера, яку вона обіймала.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач надав суду належні підтвердження виконання обов`язку щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У зв`язку з відсутністю вакантних посад, позивачку звільнено з посади бухгалтера, яка підлягала скороченню.

Разом з тим, судом встановлено, що звільнення позивачки проведено в період її тимчасової непрацездатністі.

З листка непрацездатності встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в період з 02.07.2018 по 06.07.2018 включно у зв`язку із загальним захворюванням.

Листом КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» № 2691 від 07.05.2019 надано інформацію щодо перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої слідує, що остання з 03.04.2018 по 15.05.2018 лікувалася в кардіологічному відділенні з діагнозом: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2-го ступеня, ризик ІІІ. Гіпертонічний криз від 04.05.2018 СН Іст. З 02.07.2018 по 06.07.2018 також перебувала на лікуванні з діагнозом: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., листки непрацездатності видано на руки (а.с. 86).

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Положення частини третьої статті 40 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04 вересня 2019 року.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статей 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, законодавство про працю не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Позивачка власне у доводах апеляційної скарги зазначає, що зміна дати звільнення під час судового розгляду справи не може вважатися поновленням порушеного права та покликається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника, при цьому у спірних правовідносинах не можливо говорити про неправильне застосування положення частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, оскільки дата звільнення позивачки була змінена ще до судового розгляду і самим роботодавцем.

Так, наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі.

Аналогічний за змістом висновок висловлений також у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження

№ 61-17196вв19), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18).

Наведене свідчить про те, що доводи позивачки про те, що звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності є безумовною підставою для поновлення її на роботі, є помилковими та суб`єктивним трактуванням норм матеріального права.

При цьому, порушення прав позивачки, а саме звільнення її у день перебування на лікарняному було усунуте, за наявності підстав для звільнення, як наслідок реагування на припис Головного управління Держпраці у Львівській області. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покликання сторони позивачки на те, що зміна дати її звільнення наказом від 31.10.2018 з 04.07.2018 на 09.07.2018 не підтверджують обставин, які б перешкоджали законності припинення трудових відносин, зокрема, через те, що її тимчасову непрацездатність роботодавцю стало відомо вже після її звільнення, що стверджується також тим, що в жовтні 2018 року їй було виплачено кошти за час тимчасової непрацездатності за цей період.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які можуть бути підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк