Справа № 450/3198/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/1464/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника позивача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Кіпчарського М.О., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту та реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнила, і з врахуванням уточнених позовних вимог просила скасувати рішення № 272 Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23 березня 2012 року в частині погодження технічної документації і надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, площею 0, 20 га у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742, кадастровий номер :03:002:0204, виданий 13.11.2012 року ОСОБА_6 на підставі рішення № 272 Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23 березня 2012 року, та реєстрацію права власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порядку спадкування майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_5 набула право власності на майно спадкодавця, яке знаходиться у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, а саме: житловий будинок до складу якого входять вбиральня, сарай, огорожа. Під час оформлення права власності на землю під даним будинком, на запит від 26.09.2017 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав про те, що власники сусіднього будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 оформили на себе в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0, 20 га, на якій знаходиться також частина її нерухомого майна. Зазначала, що ОСОБА_8 у 1947 році разом зі своїми батьками були виселені з с. Відники. В подальшому вони були реабілітовані та у 1992 році повернулися у с. Відники. У тому ж році їм було повернуто незаконно вилучене майно, а саме: цегляну хату разом з господарськими будівлями та спорудами-сарай (шопа), на яке 28.07.1997 року видано Свідоцтво про право власності.

Після повернення родини Плехівських у с. Відники з`ясувалось, що частину їх земельної ділянки займав ОСОБА_6 , тому за рішенням сесії Звенигородської сільської ради № 7 від 18.08.1994 року за погодженням з Плехівською та ОСОБА_9 було проведено розподіл даної ділянки, про що свідчать їх підписи на Акті та Абрисі. Зокрема, згідно Акту від 26.08.1994 року площа присадибної земельної ділянки Плехівської становить 0, 14 га, а ОСОБА_9 0, 06 га, що в послідуючому підтверджувалося Довідками та Актом за 1996 - 1999 роки.

Також зазначала, що після виселення сім`ї ОСОБА_10 , ОСОБА_6 на частині земельної ділянки, якою користувалась сім`я Плехівських, звів власний будинок і господарські споруди, якому рішенням Звенигородської сільської ради №272 від 23.03.2012 року погоджено технічну документацію для передачі у власність земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку площею 0,20 га, яку після його смерті успадкували діти-відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Однак, на частині даної земельної ділянки знаходиться частина успадкованого ОСОБА_5 нерухомого майна, що не було враховано Звенигородською сільською радою при прийнятті оскаржуваного рішення.

Вважає, що приймаючи дане рішення, сільська рада порушила вимоги ст. 198 ЗК України, Інструкції про встановлення (відновлення ) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якими визначено, що при оформленні прав власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, в тому числі: встановлення меж земельних ділянок в натурі, закріплення їх межовими знаками, складання Акту прийому-передачі та інше, за погодженням з суміжними землевласниками та землекористувачами. Однак в даному випадку з ОСОБА_7 не узгоджувались межі земельних ділянок, що призвело до порушення прав позивачки.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту та реєстрації права власності - задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано рішення № 272 Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23 березня 2012 року в частині погодження технічної документації та надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0, 20 га у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, та виданий 13.11.2012 року на підставі даного рішення Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742 на ім`я ОСОБА_6 , кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0204.

Скасовано реєстрацію права спільної часткової власності на земельну ділянку, яка знаходиться у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, площею 0, 20 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0204, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду першої інстанції судом були допущені порушення норм матеріального та процесуального права. Так, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що родина Плехівських була наділена правом користування або правом власності на земельну ділянку, де розташовувалось приміщення ФАПу, а земельне законодавство, яке діяло на той час, унеможливлювало повернення земельної ділянки навіть за наявності такого права. Вважає, що рішення Звенигородської сільської ради від 18.08.1994 року № 7 «Про розподіл земельної ділянки між жителями с. Відники п. ОСОБА_6 та реабілітованою п. ОСОБА_7 » є декларативним документом, який засвідчує наміри вчинити певні дії, які так і не були в подальшому реалізовані, а тому таке рішення не може вважатись належним і допустимим доказом розподілу земельних ділянок між родинами ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Стверджує, що позивач ОСОБА_5 могла успадкувати виключно майно, яке належало спадкодавцю на час смерті, а тому застосування норми ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в розрізі захисту прав позивача у цій справі є помилковим. Позивач набула право власності на будинок у с. Відники у 2013 році, тобто вже після виникнення спірних правовідносин та доводів про порушення саме її прав на момент прийняття Звенигородською селищною радою рішення від 23 березня 2012 року № 272 матеріали справи не містять. Спірні правовідносини у даній справі мали місце за життя ОСОБА_7 та були нерозривно пов`язані із вказаною особою, а порушені права ОСОБА_5 , які наводяться у позовній заяві, це особисті немайнові права, які належали покійній ОСОБА_7 та припинились внаслідок її смерті, а тому в силу вимог ст. 1219 ЦК України не могли успадковуватись позивачкою.

Звертає увагу на те, що земельної ділянки з кадастровим номером №:03:002:0204, яка є предметом цього спору не існує, що підтверджується відповідними витягами з Державного земельного кадастру. Посилається також на те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх прав.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року та у задоволенні позову відмовити повністю.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (дружина) та ОСОБА_7 (донька) у березні 1947 році були виселені із с. Відники Пустомитівського району Львівської області на спецпоселення в Казахстан.

У ОСОБА_12 було вилучено і конфісковано таке майно: хата 1912 року цегляна, покрита бляхою, розміром 12 х 6 х 2,9; веранда дерев`яна під бляхою розміром 2 х 3 х 2,5; шопа 1930 року з досок під соломою, розміром 3,6 х 3,7 х 2,8.

На підставі положень Закону України від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вказані особи реабілітовані. Так, у відповідності до Протоколу спільного засідання депутатської групи с. Відники і Відниківської Ради (сільського комітету) від 26 серпня 1992 року та рішення № 26 Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Пустомитівської районної ради народних депутатів від 26 листопада 1992 року, вирішено забезпечити поселення ОСОБА_13 в колишнє її помешкання, повернути їй житловий будинок та зобов`язано виконком Звенигородської сільської ради внести відповідні зміни в подвірних книгах сільської ради. Також на підставі рішень Звенигородської сільської ради народних депутатів № 26 від 26 листопада 1992 року та від 19 серпня 1994 року Плехівській повернуто житловий будинок в с. Відники, який знаходився на балансі сільської ради, погоджено оформлення права власності на даний житловий будинок за ОСОБА_7 , та видано 27 липня 1997 року свідоцтво про право особистої власності на даний житловий будинок.

Дані обставини, а також належність на праві особистої власності ОСОБА_7 житлового будинку в с. Відники Пустомитівського району Львівської області, учасниками справи визнаються та не оспорюються.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла у віці 88 років. Спадщину після смерті прийняла ОСОБА_5 , якій видано свідоцтво про право на спадщину ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина складається з житлового будинку, загальною площею 63, 4 кв.м (житлова-38,6 кв.м), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що 18 серпня 1994 року сесія Звенигородської сільською ради прийняла рішення № 7 «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники ОСОБА_6 та реабілітованою ОСОБА_7 », згідно із яким зобов`язано членів земельно-погоджувальної комісії, разом із землевпорядником провести обстеження присадибної ділянки ОСОБА_6 та Плехівської, зробити акт обстеження, абрис земельної ділянки і схему розподілу, та провести розподіл даної ділянки згідно схеми розподілу.

Згідно Акту від 26 серпня 1994 року, комісія Звенигородської сільської ради на підставі вище зазначеного рішення сесії, провела на місцевості обміри присадибних ділянок та встановила, що площа присадибної ділянки ОСОБА_6 становить 0, 08 га (на будівельному паспорті - 0, 06 га), а площа присадибної ділянки ОСОБА_7 становить 0, 14 га. До даного акта додано абрис присадибних ділянок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , із зазначенням їх меж, розмірів та схематичного нанесення місця розміщення споруд та будівель на цих ділянках. Вказані документи підписані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без будь-яких зауважень, чи застережень.

Згідно Довідок про склад сім`ї та землекористування, виданих Звенигородською сільською радою 22 січня 1996 року № 109, 16 січня 1998 року № 32, та Акта обстеження житлово-побутових умов від 10 грудня 1999 року, ОСОБА_7 проживала у с. Відники одна у власному будинку та в її користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0, 14 га.

Як слідує з наданої Звенигородською сільською радою копії погосподарської книги (об`єкт № 1006), у 2011-2014 роках за домогосподарством ОСОБА_7 значилось в користуванні, в тому числі, 0, 14 га землі, призначеної для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських споруд.

Рішенням № 272 від 23 березня 2012 року «Про погодження технічної документації та передачі земельних ділянок у власність» погоджено технічну документацію та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0, 2000 га (БіОЖБ) та 0, 1954 га (ОСГ). В подальшому, а саме 13 листопада 2012 року ОСОБА_6 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Як убачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які отримали на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 серпня 2016 року у спільну часткову власність (по Ѕ) земельну ділянку (кадастровий номер: :03:002:0204), площею 0, 2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Відники.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України, як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Згідно абзацом другим частини сьомої цієї статті проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється на замовлення громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно із пунктом «б», «в» частини першої статті 20 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності у разі встановлення меж об`єктів землеустрою, надання земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно з пунктом «д» частини другої статті 25 цього Закону віднесено до одного з видів документації із землеустрою. При цьому землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою (пункт «а» частини першої статті 22 Закону).

Згідно з статтею 55 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Статтею 56 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об`єднання земельних ділянок, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; в) копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; г) матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; ґ) рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; е) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; є) кадастровий план земельної ділянки; ж) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

У статті 8 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що геодезичною основою для Державного земельного кадастру є державна геодезична мережа. Картографічною основою Державного земельного кадастру є карти (плани), що складаються у формі і масштабі відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Для формування картографічної основи Державного земельного кадастру використовується єдина державна система координат.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Пунктами 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), встановлено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є необхідним для уникнення технічних помилок та порушення прав землекористувачів. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною і сама по собі відсутність такого акта не свідчить про незаконність рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.

Вирішуючи справу щодо оспорення рішення про передачу земельної ділянки у власність з підстав непогодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем, суди повинні вставити, чи призвело прийняття цього рішення до порушення прав суміжного землекористувача, зокрема, до зменшення його земельної ділянки, накладення меж тощо.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої станом на 26.09.2017, земельна ділянка площею 0, 20 га, кадастровий номер :03:002:0204, на підставі виданого 26.08.2016 свідоцтва про право на спадщину, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (по Ѕ) ( т. 1 а.с. 10-11).

З топографо-географічної зйомки земельної ділянки, виготовленої інженером-геодезистом ОСОБА_14 станом на 06.06.2018 року, в результаті уточнення плану земельної ділянки ОСОБА_6 (згідно матеріалів технічної документації із землеустрою за 2012 рік) вбачається, що при виготовленні такої виявлено, що дана ділянка захоплює частину веранди будинку, належного ОСОБА_5 ( т. 2 а.с. 41-42, 142).

З наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції роз`яснень спеціаліста ОСОБА_14 . слідує, що у травні 2018 року він виїздив у с. Відники та здійснював топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки, на якій знаходиться належний ОСОБА_5 будинок. При виконанні замовлення ним використовувався тахометр та план земельної ділянки ОСОБА_6 за 2012 рік, та на місці встановлено, що межа земельної ділянки ОСОБА_6 проходить через веранду будинку ОСОБА_5 , тому до будинку фактично неможливо під`їхати.

Таким чином, при візуальному порівнянні плану суміжних присадибних земельних ділянок Дуфанець ( площа 0, 06 га) та Плехівської ( площа 0, 14 га), зазначених в Абрисі, складеному станом на 26.08.1994 року ( т. 1 а.с. 38) , та плану земельної ділянки, складеної за результатами кадастрової зйомки, здійсненої у лютому 2012 року ( т. 1 а.с. 231) вбачається, що межа даних суміжних ділянок зміщена в сторону будинку Плехівської, в результаті чого зменшено розмір земельної ділянки Плехівської з 0, 14 га до розміру 0, 0282 га, що схематично підтверджується топографо-геодезичною зйомкою, складеною станом на 06.06.2018 року ( т.1 а.с.142).

Таким чином, в ході розгляду справи установлено, що на частині земельної ділянки відповідачів у справі розташована будівля, успадкована позивачкою, яка також частково знаходиться на земельній ділянці, яка успадкована позивачкою після смерті репресованої ОСОБА_7 , разом із повернутою їй житловою будівлею, право власності на яку не оспорено.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що під час розроблення технічної документації ОСОБА_6 та оформлення йому права власності на спірну земельну ділянку, було невірно визначено розташування належної йому земельної ділянки, і внаслідок такої помилки було порушено право позивача на будівлю та земельну ділянку, які вона набула у порядку спадкування, тобто до зменшення її розміру.

З урахуванням того, що позивачка, як до моменту прийняття спадщини, так і після цього проживала за межами України, а відтак не могла знати про прийняття оскаржуваного рішення та видачу на його підставі оспорюваного державного акта, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що нею не пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачами.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом. А відтак, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1 , 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.