КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3221/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020року місто Київ

справа № 756/6167/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оболонського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання шлюбу неукладеним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив визнати шлюб між ним та ОСОБА_4 про який зроблено запис у книзі реєстрації актів Мінської райдержадміністрації про укладення шлюбу 09 березня 1993 року за №191 неукладеним.

В підготовчому судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив:

накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 із забороною його відчуження;

зупинити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях:

№58460582 та №58460983, що відкриті на підставі виконавчих листів №756/11750/15-ц, виданих 26 грудня 2018 року, які проводяться приватним виконавцем Вольф Т.М.;

№58365324, №58365604, що відкриті на підставі виконавчих листів №756/3548/16-ц, виданих 08 лютого 2019 року, які проводяться приватним виконавцем Телянським А.М.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 зверталась до Оболонського районного суду міста Києва з позовами про поділ спільного майна подружжя та/або компенсації їй його вартості.

Вказував, що в рамках вирішення судових спорів щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийнято рішення про визнання за кожним з подружжям часток у об`єктах нерухомого майна і відкрито декілька виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацій на підставі рішень судів про проділ спільного майна подружжя.

Також зазначав, що 29 вересня 2019 року приватним виконавцем Вольф Т.Л. в межах виконавчого провадження №58460582 було реалізовано частину належного ОСОБА_1 нерухомого майна.

Вважає, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання шлюбу неукладеним, права та обов`язки подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будуть визнані такими, що не виникли, а стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів як спільної сумісної власності подружжя не матиме жодних правових підстав.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року заяву представникв позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що так як спір немайновий, то до нього не застосовуються заходи забезпечення позову, що стосуються майна та майнових прав і інтересів ОСОБА_3 .

Вказував, що судом не було враховано, що визнання шлюбу між особами неукладеним тягне за собою зміну правового режиму майна, набутого за цей час, та є правовою підставою для перегляду судових рішень, якими поділено майно подружжя та скасування актового запису про шлюб та його розірвання.

Зазначав, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту свого права та звернення до суду із заявою про забезпечення позову шляхом арешту майна та зупинення виконавчих проваджень відповідає ефективному засобу захисту та узгоджується з приписами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положеннями ст.150 ЦПК України.

Посилався на те, що вищенаведені обставини є обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення позову визначеним ОСОБА_1 шляхом, оскільки матеріали даної справи містять об`єктивні докази, які при постановлені оскаржуваної ухвали, судом не взяті до уваги та які свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Вважає, що заходи забезпечення цивільного позову викладені у заяві, відповідають предмету цивільного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовані лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Оболонський районний у місті Києві ВДРАЦС ГТУЮ у місті Києві у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з боржника ОСОБА_1 , що здійснюється на підставі судових рішень, що набрали законної сили при вжитті заходів забезпечення іншого позову є недопустимим.

Також посилався на те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту і заборони відчуження на все майно відповідача (як придбане у шлюбі так і поза ним) є неспівмірне заявленим вимогам та представником позивача не надано доказів та переліку майна, на яке він просить накласти арешт і заборону відчуження.

Колегія суддів погоджується з даними висновкамисуду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язуєпри розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є визнання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про який зроблено запис у книзі реєстрації актів Мінської райдержадміністрації про укладення шлюбу 09 березня 1993 року за №191 неукладеним.

Тобто, позивач звернувся до суду з позовом немайнового характеру.

В заяві про забезпечення позову, представник позивача, зокрема, просив зупинити стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях: №58460582 та №58460983, №58365324, №58365604, посилаючись на те, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання шлюбу неукладеним, права та обов`язки подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будуть визнані такими, що не виникли, а стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів як спільної сумісної власності подружжя не матиме жодних правових підстав.

З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем Вольф Т.Л. здійснюються виконавчі провадження №58460582, №58460983, що відкриті на підставі виконавчих листів №756/11750/15-ц, виданих 26 грудня 2018 року, а приватним виконавцем Телявським А.М. - №58365324, №58365604, що відкриті на підставі виконавчих листів №756/3548/16-ц, виданих 08 лютого 2019 року.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, §33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

При цьому, згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Таким чином, обраний представником позивача спосіб забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях: №58460582 та №58460983, №58365324, №58365604 зупиняє виконання судових рішень у інших справах №756/11750/15-ц та №756/3548/16-ц, чим порушує права ОСОБА_3 як стягувача у виконавчих провадженнях, отже обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зупинення стягнення з боржника ОСОБА_1 , що здійснюється на підставі судових рішень, що набрали законної сили при вжитті заходів забезпечення іншого позову є недопустимим.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №640/14483/17-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №296/9676/17, від 30 січня 2020 року у справі №646/6461/17.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, представник позивача також просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_3 із забороною його відчуження.

Разом з цим, заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем - накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_3 із забороною його відчуження, може ускладнити ефективний захист прав позивача чи унеможливити виконання рішення суду, виходячи із предмету спору.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу вірно врахував предмет спору, ефективний захист прав позивача та дав оцінку доводам представника позивача, викладених в заяві про забезпечення позову, а відтак доводи апеляційної скарги представника позивача висновку суду першої інстанції не спростовують і на його правильність не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: