КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3438/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження у складі судді Осаулової А.А. у справі за заявою ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з позовом про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.19 ЦПК України та ст. ст.4,19 КАС України позов повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а не в порядку цивільного судочинства.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь збитки на загальну суму 3 285 706,88 грн., які включають у себе пеню 3 211 132,93 грн., 3 % річних 8 773,59 грн., інфляційні збитки 40 378,14 грн., упущену вигоду 15 422,22 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн., тобто кошти за порушення, на її думку, строків виконання грошового зобов`язання, визначених ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і за моральну шкоду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч.1, 2 ст.55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За пунктом 7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №8 «Про деякі питання юрисдикції адміністративних судів» передбачено, що відповідно до частини першої та другої статті 3 Закону України від 23.02.2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спір, що виник між сторонами є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлені у позові вимоги із врахування повноважень відповідача є спором про виконання Фондом своїх делегованих йому державою владних управлінських функцій.

Так, як зазначає апелянт, відповідачем порушено право позивача як вкладника банку на своєчасне отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду у разі його ліквідації, що спричинило матеріальні збитки для позивача.

Також суд першої інстанції помилково вказав, що вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, а тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Як зазначала ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, 23 січня 2018 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/4663/17 її адміністративний позов про зобов`язання вчинити дії УО Фонда було задоволено повністю та 28.11.2018 року були виплачені кошти в сумі 123600 грн. 19 коп. через АТ «Ідеабанк».

Жодних інших вимог в адміністративному позові позивачка не заявляла, що вбачається з рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/4663/17.

Отже, у зв`язку з тим, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не здійснив виплату у визначений законом строк, і порушив право позивачки - право споживача на своєчасне та в повному обсязі отримання гарантованого відшкодування, то він наніс їй майнову і моральну (немайнову) шкоду.

Права споживачів підлягають судовому захисту на підставі норм Цивільного Кодексу України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про захист прав споживачів», інших положень законодавства про захист прав споживачів і безпосередньо на підставі норми прямої дії частини четвертої статті 42 Конституції України.

Згідно з ч.5 ст.21 КАСУ вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Такі ж висновки зробила і Велика Палата Верховного суду України у постанові від 30.01.2019 року у справі №826/12003/16: "20. Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.»

Відповідно ч.1 ст. 21 КАСУ позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Вимоги про стягнення трьох процентів річних, інфляції, пені, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди в позові до адміністративного суду по справі №826/4663/17 - позивачкою не заявлялися, а тому заявити їх окремо - в другій позовній заяві до адміністративного суду - у неї немає підстав, бо це не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того, захист прав споживача та стягнення коштів є приватно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і така вимога повинна розглядатися за правилами ЦПК України.

Враховуючи те, що вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, Велика Палата Верховного Суду у справі №638/14694/18 (Постанова ВП ВС від 13.11.19) колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково наголошував щодо належності спору до юрисдикції адміністративного суду та вважає, що спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства, (близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц і від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18) і відповідно до висновків ВП ВС у справі №639/5960/17 від 23.01.2019.

Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Апелянт зазначає, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В розумінні статті 509 ЦК України, позивач у правовідносинах, які виникли між сторонами, є кредитором, а відповідач - боржником.

Зазначений висновок підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 16.05.2018 у справі №14-16цс18.

Отже, розгляд вимог про стягнення з Фонду гарантування вкладів інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, трьох процентів річних і пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення повернення вкладу, не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №639/5960/17, від 22.08.2018 у справі 559/1777/15-ц, який є обов`язковим для застосування в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст.379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 05 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: