Справа № 643/3948/20
Провадження № 2/643/2424/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2020 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Скотаря А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Ширіної Я.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2003. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2012 шлюб між сторонами розірвано, після чого відповідач проживає окремо, а позивачка разом з сином. Відповідач ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, хоча перешкод у спілкуванні з сином позивач не чинить, відповідач не спілкується з сином з власної ініціативи. Син має захворювання - астму, відповідач жодного разу не турбувався про стан здоров`я дитини, не цікавився його навчанням та розвитком. Рішеннями Московського районного суду від 20.05.2014 та 26.03.2016 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав задовольнялись, проте були скасовані судом апеляційної інстанції. У постанові від 05.12.2018 Харківський апеляційний суд, скасовуючи рішення про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, попередив останнього про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Незважаючи не вказані рішення, відповідач свого ставлення до сина не змінив, участі у його вихованні не приймає та фактично самоусунувся від участі в житті сина. Позивач просить позов задовольнити, позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, відповідно до обставин, викладених у позовній заяві та додатково зазначили, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження виконання батьківських обов`язків звернення до органів опіки, поліклініки, школи.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що підставою позову є побоювання позивача, що відповідач в майбутньому претендуватиме на аліменти від сина на своє утримання. Позивач створює перешкоди у спілкування з сином після народження у відповідача дитини в іншій родині. Відповідач письмово звертався до лікарні та школи щодо стану здоров`я сина та його навчання, проте відповідь не отримав. В 2014 році встановлений графік спілкування відповідача із сином, проте в телефонному режимі позивач відмовляється від зустрічей, інколи дозволяючи їх, а з 2017 року всяке спілкування закінчилось. Навесні 2018 відповідач звертався до органу опіки, але все марно. Просила у задоволенні позову відмовити.

Допитаний у якості свідка неповнолітній ОСОБА_5 показав, що є учнем ЗОШ № 124 м. Харкова, батька в останнє бачив 8 років тому. Нарізі батько для нього чужа людина, він не телефонує, не шукає зустрічі, не намагається спілкуватись навіть в інтернеті. Замість батька йому дід. В 10-12 років свідок дізнався, що матір судиться з батьком. Він підтримує матір у цьому, оскільки батько ним взагалі не цікавиться, хоча мати перешкод для його спілкування з батьком не чинить. Відповідачу відомий його номер телефона, проте він не дзвонить, навіть до суду не з`являється, де б вони могли побачитись.

Свідок ОСОБА_6 показала, що є вчителем ЗОШ № 124 м. Харкова, знає позивача як матір її учня ОСОБА_7 , якого веде з 5 класу (з 2015 року). Про батька ОСОБА_7 їй відомо лише з записів у шкільних документах. До школи чи особисто до неї з питань навчання ОСОБА_7 він не звертався, для ОСОБА_7 це болюче питання і вона його не торкається. Лише в кінці 2019 року був запит від ОСОБА_4 і школа надала відповідь, проте вона повернулась у зв`язку з її неотриманням відповідачем. Вона особисто телефонувала на номер, зазначений ОСОБА_4 у запиті, проте останній жодного разу не відповів та не передзвонив.

ОСОБА_8 , дід ОСОБА_5 , будучи допитаним в якості свідка показав, що у 2012 році між позивачем та відповідачем почались конфлікти через не серйозне ставлення відповідача до сім`ї, виховання сина, в наслідок чого вони розлучились. З того ж часу відповідач не спілкується з сином, хоча ні позивач, ні особисто свідок перешкод для спілкування не створювали. В 2012 році він намагався поговорити з відповідачем з приводу його відносин з дружиною та сином, проте останній на зустріч не приїхав.

Допитана у якості свідка ОСОБА_9 показала, що знайома з сім`єю позивача більше 15 років, познайомилась через матір позивача ОСОБА_10 , з якою разом працювала. Відповідача ОСОБА_4 в останнє бачила 10 років тому. ОСОБА_7 вже дорослий та досить самостійний, за батька нічого не розповідає.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2003 по 06.07.2012 дати ухвалення Московським районним судом м. Харкова рішення про його розірвання. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з матір`ю. Судовим рішенням з відповідача стягнуті аліменти на користь позивача на утримання сина, станом на 20.12.2019 мається заборгованість по аліментам в сумі 10635,90 грн. (а.с. 8-17, 67-76).

Судами неодноразово розглядались спори між сторонами з приводу виховання спільної дитини, позбавлення відповідача батьківських прав щодо останньої.

Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав задоволений, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею залишений без задоволення (а.с. 18-21).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 вказане рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів відмовлено (а.с. 22-25).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2014 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 (а.с. 26, 27).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.11.2014 № 658 ОСОБА_4 встановлено порядок участі у вихованні сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28).

29.03.2016 Московським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод та визначення способу участі у спілкування з дитиною та її вихованні. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.04.2016 (а.с. 29-34).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2018 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про надання тимчасового дозволу на вивіз дитини за кордон та позбавлення батьківських прав задоволений частково, позбавлено відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина, в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на вивіз дитини за кордон відмовлено (а.с. 35-38).

Постановою Харківського апеляційного суду від 05.12.2018 рішення місцевого суду від 21.05.2018 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, ОСОБА_4 попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на орган опіки та піклування Харківської міської ради покладено контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків (а.с. 39-45).

Згідно з інформацією КП «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» від 24.02.2020, 02.04.2018, 27.10.2017, 10.10.2017, 24.04.2017 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку поліклініки. З 23.12.2015 дитина перебуває на диспансерному обліку у лікаря - пульмунолога з діагнозом: Бронхіальна астма, змішана форма, персистуючий перебіг, неконтрольована. Декларація з лікарем-педіатром підписана. На прийомах у поліклініці дитину супроводжує мати. Мати виконує батьківські обов`язки з виховання дитини. Зауважень до матері з боку дільничної служби немає (а.с. 59-62).

Як вбачається з виписки з карти амбулаторного хворого № 2195 від 25.02.2020, ОСОБА_5 , 2005 р.н., з моменту народження по цей час перебуває на диспансерному спостереженні у головного лікаря амбулаторії «Педіатр плюс» з приводу діагнозу: астма І-ІІ ст., частково контрольована. Протягом 1,5-2 років ОСОБА_7 приїздив на огляди у супроводі матері, або матері з бабусею та дідусем. За вказаний період лікар не бачив батька дитини, станом здоров`я хлопчика останній не цікавився, лікування не оплачував (а.с. 63).

Згідно з інформацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 124 Харківської міської ради Харківської області від 16.10.2013, 28.05.2014, 20.04.2017, 06.10.2017, 26.03.2018, 20.02.2020 ОСОБА_5 навчається у даному закладі освіти. Мати, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу навчанню і вихованню сина, всебічному розвитку дитини; постійно цікавиться результатами навчання, багато уваги приділяє проведенню змістовного відпочинку дитини. В після урочний час хлопчик відвідує спортивну секцію, гуртки, у зв`язку з частими хворобами мати займається його лікуванням та оздоровленням. Батько, ОСОБА_4 , не звертався до адміністрації школи з метою отримання інформації про успіхи чи здоров`я дитини, батьківськи збори не відвідував, класний керівник його ніколи не бачив (53-58).

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради суду наданий висновок № 383 від 27.07.2020 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 2005 р.н. (а.с. 193-196).

Постановою Верховного суду від 22.04.2020 касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 05.12.2018 залишена без задоволення, а постанова Харківського апеляційного суду без змін. Підставою відмови у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 є не доведеність підстав, визначених частиною першою ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними, а її доводи, що апеляційний суд ухвалив рішення без врахування думки дитини є невірною, оскільки під час перегляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_1 був малолітнім (а.с. 144-154).

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Так, Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які її незаконно утримують тощо, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків: спір про позбавлення батьківських прав відповідача ініційований позивачем уперше в 2013 році. Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач не спілкується з дитиною більше 7 років, не приймає участі у її вихованні та розвитку, а єдиною активною дією, яка свідчить про, начебто, зацікавлення долею дитини, є відстоювання своїх батьківських прав у суді, при цьому таке відстоювання відбувається не особисто, а виключно через представника, що унеможливлює навіть побачення відповідача з сином. Вказані обставини ніяким чином не свідчить про інтерес відповідача до дитини, бажання приймати активну участь у його вихованні та розвитку, оскільки лише заперечення про позбавлення батьківських прав щодо сина, висловлене у відзиві на позов, в жодному разі не може замінити дитині позитивні емоції від спілкування з батьком, проведення з ним дозвілля, відпочинку, відчуття турботи та небайдужості з боку останнього.

Неповнолітній ОСОБА_5 в судовому засіданні висловився, що батько для нього є чужою людиною, з яким він в останнє бачився 8 років тому та який не проявляє до нього жодного інтересу, хоча жодних перешкод для цього немає. Він підтримує матір у її намірі позбавити відповідача батьківських прав.

Крім того, слід зазначити, що з часу прийняття Харківським апеляційним судом постанови, якою ОСОБА_4 попереджений про необхідність змінити ставлення до виховання сина, пройшло більше ніж півтора року, проте доказів зміни ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків суду не надано.

Таким чином, розглядаючи позбавлення батьківських прав як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що позивачем доведена наявність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України.

Доводи ОСОБА_4 щодо недоведеності позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а бажання спілкуватись із сином, займатись його розвитком, яке він висловлює виключно на словах в судовому засіданні через свого представника, не здійснюючи в цьому напрямку жодних реальних дій у повсякденному житті, свідчить про відсутність у відповідача зацікавленості у житті сина та наміру бути йому справжнім батьком, а не сторонньою особою, лише зазначеною у свідоцтві про народження в графі «батько дитини».

Отже, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, при цьому роз`яснює відповідачу, що у разі зміни його поведінки та обставин, що стали підставою для позбавлення батьківських прав, він в порядку ст. 169 СК України матиме право на звернення до суду із позовом про відновлення батьківських прав до досягнення дитиною повноліття.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме: стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 80-84, 141, 206, 229, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 141, 164 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, 55) про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18.09.2020.

Суддя А.Ю. Скотар