Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"05" березня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М., за участю секретаря судового засідання Солонської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 ), що підтверджується договором купівлі - продажу від 07.09.1979 року. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які не проживають за вказаною адресою з липня 2017 року. В липні 2017 року відповідачі виїхали на постійне проживання до м.Тула (РФ) та на даний час отримали громадянство Російської Федерації та зареєстровані за місцем проживання в м.Тула. Їх особистих речей у будинку не залишилось, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті домоволодіння та його утриманні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє її можливості оформити субсидію.

На підставі викладеного, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив, відповідачі не надали.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Бартош Н.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог про визнання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , про що надала до суду відповідний висновок № 01.2-01-09-32 від 21.02.2020 року, в якому Орган опіки не заперечує проти визнання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 07.09.1979 року, посвідченого Третьою Жданівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за № 4997, позивачці на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про надання інформації № 099-29.02-00655, виданої 19.11.2019 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно акту №52, складеного 05.11.2019 року секретарем КСН МКР «232 квартал», за адресою: АДРЕСА_1 проживають позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_6 , 1950 року народження.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані в АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою про місце реєстрації в паспорті громадянина РФ, виданого на ім`я відповідачки ОСОБА_2 та свідоцтвами про реєстрацію за місцем проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідачка є членом родини позивачки, яка з липня 2017 року у будинку не проживає, її особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Що стосується неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 21.02.2020 року було затверджено висновок про доцільність визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми зареєстровані в АДРЕСА_2 .

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не досягла повноліття, за місцем реєстрації не проживають більше двох років, а також і той факт, що позивачкою не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, а мати дитини має місце реєстрації за іншою адресою, суд приходить до переконання про законність вимог позивачки та достатність підстав для визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , визнаючи їх матір ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 163 СК України, ст. 15, 18, 71, 72 ЖК України, Законами України «Про місцеве самоврядування», «;Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «;Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя: А. М. Іванченко