Справа № 148/552/18
Провадження №2/148/298/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 березня 2020 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Грох Н.С., Мрочко Т.О.

за участі позивача ОСОБА_1

свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою, мотивуючи свої вимоги тим, що у 2008 році він і його сусід ОСОБА_6 виготовили державні акти на належні їм земельні ділянки з розробленням технічної документації, згідно яких були встановлені чіткі межі та встановлено межові знаки між ними. На межі, що розділяє їхні земельні ділянки розташовані дерева породи "Ясен" в кількості 4 шт., які створюють йому великі незручності у користуванні його земельною ділянкою. Починаючи десь приблизно з 2011 року він неодноразово просив сусіда ОСОБА_6 надати йому дозвіл на порізку даних дерев, так як вони йому заважали, на що останій категорично відмовився, вказавши, що дані дерева йому не заважають та знаходяться на його території, а не на межі і є його власністю. З даним твердженням сусіда він не згоден та вважає, що ОСОБА_6 знищив межові знаки.

В 2015-2016 роках він неодноразово звертався в різні установи щодо вирішення даного питання. У квітні 2015 року він звернувся до Тульчинської районної ради та отримав відповідь, що йому необхідно звернутися до землевпорядної організації, яка здійснювала розробку технічної документації із землеустрою. У 2016 році він звернувся до Тульчинського відділу Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" та отримав відповідь, що вказані дерева служать межовими знаками і що за згодою іншої сторони, дані дерева можуть бути замінені іншими межовими знаками.

В 2016 році його сусід ОСОБА_6 помер. В його будинку проживає його син ОСОБА_5 , його спадкоємець, до якого він також неодноразово звертався з проханням надати йому дозвіл на порізку дерев, однак останній йому також відмовив.

На початку 2017 року він звернувся для вирішення вищевказаного питання до Зарічненської сільської рада та отримав відповідь, що він дане питання повенен вирішувати із сусідом у відповідності до ст.103, ст.109 Земельного кодексу України.

Також данне питання не було вирішено і через органи поліції та прокуратури, куди він також звертався.

В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні ним його земельною ділянкою шляхом надання відповідачем згоди на порізку дерев, які розташовані на межі між їхніми земельними ділянками.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючь на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи і відомостей про причину його неявки до суду не надійшло. Згідно наявного в матеріалах справи заперечення, останній вказав, що межа проходить більш ніж за 2 метри від згаданих дерев. ОСОБА_1 розорав стежку попід самі дерева і тепер вважає, що це його територія. Також останній стверджує, що дерева заважають йому збирати урожай, хоча більша частина його городу заростає бур`янами та не обробляється.

Допитаний в судовому засідання свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що він працює головою Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Йому відомо, що дерева про які вказує ОСОБА_1 не є межовими знаками, про що відповідно було разом із землевпорядником складено акт.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона працює землевпорядником сільської ради. Ними під час обстеження земельних ділянок сторін було встановлено, що дерева про які вказує ОСОБА_1 не є межовими знаками, а знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_5 .

Аналогічні покази надав свідок ОСОБА_4 , який працює інженером-землевпорядником Тульчинського районного виробничого сектору Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК".

Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно копії державних актів на право на земельну ділянку серія ЯЖ №269101 та серія ЯЖ №269100 від 22.12.2008 (а.с.7,8), позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 0,0822 га та 0,2500 га у межах згідно з планом, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ ВН № 018522 від 24.12.2002 (а.с.29), ОСОБА_6 був власником земельної ділянки площею 0,6013 га у межах згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,2500 га та ведення особистого селянського господарства 0,3513 га, розташованих на території АДРЕСА_2 . Згідно повідомлення Тульчинської районної ради Вінницької області від 17.04.2015 №03-19/146 (а.с.6) вбачається, що районна рада на заяву щодо порушення меж присадибної ділянки ОСОБА_1 з боку сусіда ОСОБА_7 рекомендовала позивачу дійти згоди із власником суміжної земельної ділянки, роз`яснила норми ст.103-109 Земельного Кодексу України та зазначила, що при недосягненні згоди він має право вирішувати дане питання в судовому порядку.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, у позивача з його сусідом ОСОБА_6 були неприязні стосунки з приводу меж земельної ділянки, які так і не були вирішені через смерть у 2016 році його сусіда ОСОБА_6 . Протягом 2016-2019 років позивач не можуть дійти згоди з сином ОСОБА_6 - відповідачем ОСОБА_5 щодо ліквідації дерев породи "Ясен", які як вважає позивач, знаходяться на їх спільній з відповідачем межі, та, як вказує позивач, створюють йому великі незручності у користуванні його земельною ділянкою.

Позивач неодноразово звертався до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області з приводу конфлікту з відповідачем щодо непорозуміння за дерева, що ростуть на межі, однак органами поліції було встановлено, що в діях ОСОБА_5 відсутні ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст.129 КК України, в даному випадку між ними вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку, про що свідчать копії повідомлень Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 07.12.2017 №9395/230/01-2017 (а.с.12), від 14.12.2017 №9516/230/01-2017 (а.с.13), від 27.11.2017 №9080/230/01-2017 (а.с.14), копії висновків про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 24.12.2017 (а.с.15), від 22.11.2017 (а.с.16), від 23.02.2017 (а.с.17), від 20.02.2017 (а.с.18), від 09.12.2016 (а.с.19), копія постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.04.2011 (а.с.20).

Згідно копії повідомлення Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 10.02.2017 №16 (а.с.9) вбачається, що сільською радою було повідомлено позивача, що питання щодо зрізання дерев, які знаходяться на межі його земельної ділянки та ділянки ОСОБА_5 має вирішуватися із сусідом у відповідності до ст.103 та ст.109 Земельного кодексу України.

Згідно акту від 03.10.2018 з фотоматеріалами (а.с.69- 72) вбачається, що комісією в складі сільського голови Приймака Г.В., спеціаліста-землевпорядника сільської ради Бабіч Л.П., депутата сільської ради Совика О.В. та інженера - землевпорядника Тульчинського районного виробничого сектору Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" Мошняги В.В., в присутності власників суміжних земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було обстежено на місці межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 та в результаті проведення процедури відновлення межових знаків було встановлено, що жодне із дерев, які ростуть в зоні розміщення межового знаку не є межовим знаком, а ростуть від нього (межового знаку) на відстані 70 см та 97 см.

Згідно відповіді Заречненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 29.11.2018 №337 (а.с83) станом на сьогодні, встановити на якій саме земельній ділянці ростуть дерева неможливо, оскільки межовий знак встановлений актом від 03.10.2018 не зберігся.

Відповідно до повідомлення Тульчинського районного виробничого сектору Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" від 31.10.2019 №71 (а.с.134) технічна документація із землеустрою на земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_5 (або належала ОСОБА_6 ) в архіві Тульчинського районного виробничого сектору відсутня.

Відповідно до копії технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку, будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.135-152) вбачається, що протоколом від 20.04.2007 погоджено (встановлення) та закріплено межі земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 металевими та дерев`яними стовпами в кількості 7 штук, які передані на зберігання ОСОБА_1 Суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено. Спірні питання відсутні.

Наявну в матеріалах справи заяву свідка ОСОБА_8 (а.с.26) суд до уваги не бере, оскільки вона належним чином не завірена, а також про допит даного свідка не заявляла жодна із сторін. Також суд не бере до уваги копію відповіді Тульчинського відділу Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" від 07.01.2016 (а.с.10), оскільки вона належним чином не завірена та не містить відомостей, якою посадовою особою була видана, та копію відповіді Немирівської місцевої прокуратури від 17.11.2017 №66-050-16 (а.с.11), так як з її змісту неможливо зрозуміти, яке саме звернення було розглянуто.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частина 3 ст.152 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України) передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до абз.3 п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України).

Згідно з п.г ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 109 ЗК України визначено, що дерева, які стоять на межі суміжних земельних ділянок, а також плоди цих дерев належать власникам цих ділянок у рівних частинах. Кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі. Витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах. Сусід, який вимагає ліквідації дерев, які стоять на спільній межі, повинен один нести витрати на ліквідацію дерев, якщо інший сусід відмовляється від своїх прав на дерева. Вимога на ліквідацію дерев (кущів) виключається, якщо вони служать межовими знаками і залежно від обставин не можуть бути замінені іншими межовими знаками.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до п.6 Постанови ПВС України №7 від 16.04.20014 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» спори щодо додержання правил добросусідства - обов`язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103-109 ЗК України і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

З огляду на вищевикладене, можна зробити висновок, що вимоги про ліквідацію дерев можуть пред`являтися у разі їх знаходження на спільній межі і лише в тому випадку, якщо вони не є межовими знаками і залежно від обставин не можуть бути замінені іншими межовими знаками. В інших випадках застосовуються вимоги ст.105 ЗК України. Тобто статтею 105 ЗК України врегульовано питання щодо наслідків проникнення на земельну ділянку гілок і коренів дерев з однієї земельної ділянки на іншу. Закон наділяє позивача правом відрізати корені дерев, які проникають із сусідньої земельної ділянки, враховуючи, що таке проникнення створює йому перешкоди.

В свою чергу, позивачем в судовому засіданні не доведено належними доказами, що дерева породи "Ясен" в кількості 4 штук знаходяться на межі земельних ділянок сторін, чи є межовими знаками, а відтак створюють йому великі незручності у користуванні його земельною ділянкою. Окрім того, дане твердження позивача спростовується актом від 03.10.2018 з фотоматеріалами (а.с.69- 72) та показами свідків. Таким чином, будь-яких порушень прав позивача щодо його прав на землю судом не встановлено.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування його позовних вимог.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Згідно п.10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так як позивач є учасником ліквідачії наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія посвідчення серія НОМЕР_1 від 21.12.1992 (а.с.1), тому він звільнений від сплати судового збору.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 91, 103, 105, 109, 152, 158 ЗК України, ст.55 Закону України "Про землеустрій", ст. ст.15 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ст. 263- 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.03.2020.

Суддя: