КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4128/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року (суддя Кушнір С.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернулася до суду з позовом та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем наступного змісту: «…наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», «в тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність», а також інформацію щодо розглянутих суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 двадцяти п`яти справ, де стороною є працівники ТОВ «Відродження»; спростувати недостовірну інформацію щодо наявності довіреності шляхом опублікування протягом 15 днів з дня вступу рішення в законну силу на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ІНФОРМАЦІЯ_1, через канал YouTube відео із записом наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_2 Вища кваліфікаційна комісія у складі колегії ОСОБА_3, ОСОБА_2 (доповідач по суддівському досьє), ОСОБА_4, ОСОБА_6 в рамках кваліфікаційного оцінювання проводила співбесіду із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 . Під час співбесіди доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 неодноразово допускав висловлювання щодо наявності у судді ОСОБА_1 довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, яку їй нібито видала рідна сестра на наступний день після придбання останньою вказаного автомобіля, а саме 26 березня 2017 року. Зазначений факт є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності. Суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ніколи не отримувала довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег від своєї рідної сестри. Окрім того, доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 під час співбесіди озвучив загальну кількість справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя ОСОБА_1 за участю працівників ТОВ «Відродження». Це твердження є недостовірною інформацією, адже суддя ОСОБА_1 за період, озвучений членом колегії ВККС ОСОБА_2, розглянула 17 справ, де сторонами по справах були працівники ТОВ «Відродження», а

також стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 27 квітня 2018р. Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами проведеної співбесіди винесла рішення № 603/ко-18, яким її, суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області, визнано такою, що не відповідає займаній посаді.

Позивач стверджувала, що під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє ОСОБА_2 , не маючи у суддівському досьє офіційного підтвердження, своїми висловлюваннями оприлюднив неправдиву інформацію про наявність довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, виданої на її ім`я рідною сестрою, ОСОБА_5 , що відображено на відеозаписі трансляції співбесіди.

Після проведення співбесіди, в телефонній розмові її сестра повідомила, що жодних довіреностей на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, який вона придбала 25 березня 2017р., вона не надавала. Вказана обставина також підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей №36707712 від 12 червня 2018р. та відсутністю інформації у її декларації за 2017 рік.

Позивач зазначала, що поширення ВККС, в особі ОСОБА_2 , недостовірної інформації завдало шкоди її особистим немайновим правам, зокрема честі, гідності та діловій репутації, що в решті негативно вплинуло на її подальшу суддівську кар`єру та прийняття рішення № 603/ко-18 про невідповідність займаній посаді. Дана інформація доведена до великого кола осіб, адже відеотрансляція співбесіди була розміщена на офіційному сайті ВККС через канал YouTube та станом на момент подання позовної заяви її переглянуло 3 366 осіб.

17 квітня 2019р. позивач звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що в ході проведення комісійної психологічної експертизи № 5/19 від 16 лютого 2019р. з`ясувалося, що під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє допустив ще одне висловлювання, яке потребує визнанню недостовірним та спростуванню, оскільки згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень нею розглянуто 17 справ, де стороною були працівники ТОВ «Відродження», а не 25, як зазначив ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду щодо підтвердження нею інформації стосовно видачі їй довіреності на автомобіль, оскільки висновком експертів Бюро психологічних досліджень №5/19від 16 лютого 2019р. встановлено, що вона сприйняла висловлювання ОСОБА_2 як фактичне твердження того, що ця довіреність безумовно існує. Крім того, судом не надано оцінки висновку експертів як доказу по справі, а лише процитовано 9 пунктів; не враховано витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який не містить інформації про видачу їй довіреності 26.03 рідною сестрою.

Також позивач вважає, що доказом поширення недостовірної інформації щодо видачі довіреності саме членом ВККС ОСОБА_2 є стаття видання Судебно-юридическая газета під назвою «Высший совет правосудия опять отказался уволить судью по результатам квалифоценивания», оприлюднена 6 серпня 2019р.

Крім того, позивач зазначає, що визначаючи кількість розглянутих справ, де сторонами були працівники ТОВ «Відродження», суд не звернув увагу, що під час співбесіди ОСОБА_2 питав про їх кількість саме з моменту видачі довіреності ТОВ «Відродження» на автомобіль, і в дійсності за період з 28 листопада 2012 року по 31 грудня

2016 року згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень нею було розглянуто 17 таких справ, а не 23, що є не найбільшим показником серед інших суддів.

Також позивач зазначає про невмотивованість судового рішення, безпідставне посилання суду на рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 «У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України», положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини «Карпюк та інші проти України», які зазначені у відзиві на позовну заяву, та не врахування доводів позовної заяви, що свідчить про порушення судом принципу рівності як складової права на справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки під час співбесіди ним були задані уточнюючі питання у зв`язку із наявною інформацією щодо кількості справ, розглянутих позивачем відносно ТОВ «Відродження». Безпідставними є також твердження про те, що позивач не більше ніж інші судді розглянула справ, де стороною було ТОВ «Відродження», так як іншим суддям товариство не видавало довіреності на право керування транспортним засобом та не передавало автомобіль у користування.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України, будучи належним чином повідомленою про день та час апеляційного розгляду справи (с.с.236), свого представника у судове засідання не направила, надіславши листа про неможливість направлення представника Комісії для участі у судовому розгляді, так як на час апеляційного розгляду справи склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не сформований (с.с.225).

На підставі положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила за можливе провести судовий розгляд у відсутність представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення третьої особи, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі ВККС) від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - складення іспиту, другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди. Згідно з додатком 1 до цього рішення ОСОБА_1 включена до списку суддів, стосовно яких призначено проведення кваліфікаційного оцінювання.

ОСОБА_1 склала анонімне тестування, виконала практичне завдання та була допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ВККС проведено співбесіду із суддею ОСОБА_1

Під час проведення співбесіди членами Комісії з`ясовувалися підстави користування ОСОБА_1 автомобілем Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, який належав ТОВ «Відродження» та 25 березня 2017 року був відчужений сестрі позивача ОСОБА_5 , а також чи розглядала суддя після отримання довіреності від ТОВ «Відродження» на керування автомобілем, справи, де учасниками були працівники вказаного товариства.

Позивач не заперечувала, що зазначеним автомобілем користувалася на підставі довіреності, виданої ТОВ «Відродження» у 2012 році на три роки, та розглядала справи, де учасниками були працівники вказаного товариства.

Під час проведення співбесідичленом ВККС ОСОБА_2 судді ОСОБА_1 були поставлені запитання:«Чи відповідає дійсності те, що Ваша рідна сестра на другий день після того, як оформила купівлю-продаж на другий день, дала Вам довіреність на керування цим автомобілем?», «Я питаю про те, що 25.03 їй (сестрі) продали цей автомобіль, а наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки. Я Вас просто питаю».

Також членом ВККС ОСОБА_2 під час проведення співбесіди зазначено, що суддею ОСОБА_1, починаючи з моменту отримання довіреності на вказаний автомобіль, було розглянуто двадцять п`ять справ, де прямо або опосередковано розглядалися питання відносно людей із товариства «Відродження».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Спір між сторонами виник з приводу спростування недостовірної, на думку позивача, інформації, яка оприлюднена під час проведення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України співбесіди з позивачем, як суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області, у рамках кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно із статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а

також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною слід вважати інформацію, в якій за відсутності для того доказів стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон) встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України що

правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 Закону кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Пунктом 2 частини четвертої статті 83 Закону встановлено, що підставою для призначення кваліфікаційного оцінювання є рішення Комісії про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.

Згідно із частиною п`ятою статті 83 Закону Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

На виконання вимог Закону рішеннями Комісії від 03 та 04 листопада 2016 року № 143/зп-16 та 144/зп-16 відповідно затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення) та Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Порядок).

Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди (частина перша статті 85 Закону ).

Відповідно до пункту 16 розділу ІІІ Положення про порядок кваліфікаційного оцінювання дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з пунктом 19 розділу ІІІ згаданого Положення співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів:- оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; - надання судді можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; - послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.

Під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності (пункт 20 розділу III Положення про порядок кваліфікаційного оцінювання).

Згідно з пунктом 11 частини четвертої статті 85 Закону суддівське досьє має містити інформацію про відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, зокрема копії відповідних декларацій, поданих суддею відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

Таким чином, дослідження досьє та проведення співбесіди, як один із етапів кваліфікаційного оцінювання, має на меті, окрім іншого, встановити відповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності. Тобто в цьому випадку встановлено легітимну мету дій Комісії.

Встановлені Законом критерії кваліфікаційного оцінювання суддів спрямовані на забезпечення суддівського корпусу професійними кадрами високого рівня кваліфікації з урахуванням морально-психологічних якостей та загальних здібностей.

Позивач ОСОБА_1 є суддею місцевого суду, з`ясування членами ВККС під час співбесіди у порядку дослідження суддівського досьє підстав користування суддею чужим майном, мало на меті перевірку компетентним органом відповідності судді критеріям професійної етики та доброчесності, і свідчить про реалізацію Комісією покладених на неї

Законом повноважень та не є поширенням недостовірної інформації, а відтак, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що інформація, яку позивач просила визнати недостовірною та спростувати, не викладалася, як фактичні твердження, а перевірялася на її дійсність шляхом ставлення запитань до судді ОСОБА_1

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Отже, повідомлення під час співбесіди членом ВККС ОСОБА_2 про те, що суддя ОСОБА_1 після отримання від ТОВ «Відродження» довіреності на керування транспортним засобом розглянула 25 справ за участі працівників товариства, хоча в дійсності кількість вказаних справ була після отримання довіреності 17, а загальна їх кількість складала 21 справу, не можуть розцінюватися як поширення неправдивих відомостей відносно позивача, оскільки вони безпосередньо стосуються її професійної діяльності і розгляд позивачем, як суддею, справ за участю працівників ТОВ «Відродження» мало місце.

Також позивач не заперечувала, що користується автомобілем Фольксваген Тоурег, який належить на праві власності її сестрі, а видача довіреності для цього не вимагається діючим законодавством.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих

правовідносин, а оприлюднена під час співбесіди з ОСОБА_1 інформація не є тією інформацією, яка може зачіпати ділову репутацію, честь та гідність позивача та підлягає спростуванню у судовому порядку.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Доводи апеляційної скарги, що судом не оцінений висновок експертів Бюро психологічних досліджень від 16 лютого 2019 року, спростовуються мотивувальною частиною судового рішення, у якому надана оцінка вказаному доказу.

Крім того, висновок експертів не спростовує висновок суду про безпідставність позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк