печерський районний суд міста києва
10 вересня 2020 року Печерський районний суд міста Києва
у складі: головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань - Диба І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, Головного управління Державної фіскальної інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, про зняття арешту з майна, -
У липні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про накладення арешту на невизначене, все майно, яке належить йому на праві власності. Позивач мотивує свій позов тим, що березні 2020 року позивачеві стало відомо, що Першою Київською державною нотаріальною контори до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про накладення арешту на невизначене, все майно позивача на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.04.2000 року, виданого Печерським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на примусове виконання виконавчого листа 1-38 від 10.03.2000 року, виданого Київським міським судом для виконання вироку в кримінальній справі в частині конфіскації в дохід держави майна засудженого.
Зазначає також, що внесення нотаріальною конторою відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в частині накладення арешту на все майно, невизначене майно позивача здійснено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 квітня 2000 року, виданого Печерським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на примусове виконання виконавчого листа № 1-38 від 10 березня 2000 року, виданого Київським міським судом на виконання вироку в кримінальній справі в частині конфіскації в дохід держави майна засудженого ОСОБА_1 , 1978 року народження, тобто іншої, аніж позивач, особи.
Ухвалою судді від 15 липня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити.
Іншими учасниками справи відзиву на позовну заяву не надано.
Представник Головного управління ДФС у м. Києві просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.
Відзиву, інших заяв або клопотань з процесуальних питань від сторін до суду не надходило.
Сторони, будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились.
Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до відомостей Державної податкової інспекції у Печерському районі ДФС у м. Києві 13.01.2010 року у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 36596721, виданої 21.01.2019 року Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено наступний запис:
Реєстраційний номер обтяження: 1450668
Підстава обтяження: постанова, б/н, 26.04.2002, Відділ державної виконавчої служби у Печерському районі.
Об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно.
Власник: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Причина відсутності коду: архівний запис.
Таким чином, суд приходить до висновку, що особою, на все майно, невизначене майно якої накладено обтяження, є саме позивач.
Стороною позивача надано належним чином засвідчену копію вироку Київського міського суду від 10 березня 2000 року у кримінальній справі № 1-38.
Суд, вивчивши наданий вирок Київського міського суду, дійшов висновку, що згідно із резолютивною частиною цього вироку до відбуття покарання у вигляді позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна був засуджений ОСОБА_1 , 1978 року народження, який на час постановлення вироку був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто зовсім інша, аніж позивач особа.
Здійснюючи виконавчі дії, в тому числі в частині винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 квітня 2000 року, державний виконавець не переконався, що фактично накладено обтяження саме на майно засудженого, а не іншої особи, що вказує на те, що примусове виконання виконавчого листа № 1-38 від 10 березня 2000 року відбулося не у відповідності із резолютивною частиною вироку Київського міського суду.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Накладення обтяження на майно особи за своїм юридичним наслідком являє собою створення перешкоди у розпорядженні цим майном. Вироком Київського міського суду від 10 березня 2000 року винну у скоєнні злочину особу, тобто ОСОБА_1 , 1978 року народження засуджено до позбавлення волі із конфіскацією всього майна в дохід держави.
Винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 квітня 2000 року, а так само внесення державним нотаріусом відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відбулося послідовно після набрання законної сили вироком Київського міського суду.
Отже, обмеження права на розпорядження позивача своїм майном відбулося у порядку, який не відповідає чинному законодавству України, ані на день фактичного здійснення обмеження в праві розпорядження часткою квартири, ані на час звернення із даним позовом.
Таким чином, оскільки обтяження майна позивача відбулося в порядку виконання вироку у кримінальній справі в частині виконання додаткового покарання засудженого у вигляді конфіскації належного йому майна, розгляд позову здійснюється у порядку цивільного судочинства.
Аналогічна за змістом правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Великої Палати від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження 14-105цс19), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.
У постанові Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.
У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а відповідно до ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, Головного управління Державної фіскальної інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, про зняття арешту з майна - задовольнити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року.
Суддя О.Л. Бусик