ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

В листопаді 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім позивача в будинку також, зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 . Але з червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживає та її особистих речей в будинку немає. Позивач зазначає, що вимушений нести витрати по комунальним платежам та не може оформити субсидію, через те, що в будинку ще зареєстрована та не проживає відповідач. Позивач вважає, що відповідач не користується житловим приміщенням без поважних причин, а наявність її реєстрації перешкоджає здійсненню його права власності, тому він звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 25 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

10.12.2019 відповідачем ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що ще до розірвання шлюбу, в червні 2018 року відносини між ними стали погіршуватись, чоловік із-за безпідставних ревнощів влаштовував сварки та бійки, тому з метою збереження свого здоров`я та життя, відповідач змушена була піти з будинку, оскільки чоловік погрожував вбивством.

На підставі ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, з причин викладених у відзиві. Просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, покази свідків, дослідивши надані докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що у зареєстрованому шлюбі сторони проживали з 17.05.2002 року та від шлюбу мають сина- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 вона зареєстрована з 19 вересня 2002 року (а.с.31).

Згідно Договору дарування житлового будинку від 10.10.2008 ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7-9), що підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9).

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.13).

Згідно довідки Триліської сільської ради Фастівського району Київської області №582 від 05.11.2019 та Акту перевірки проживання від 05.11.2019 встановлено, що в будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , іх син ОСОБА_3 , та двоє інших осіб. Крім цього в акті зазначено, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована, але з червня 2018 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Речей її в будинку немає. Зі слів чоловіка вона на протязі останнього року не проживає, на зв`язок з ним не виходить, її місце проживання йому не відоме (а.с.14-15).

Як вбачається з довідки виданої Національним науковим центром інституту кардіології імені М.Д. Стражеска» від 01.12.2019 року, відповідач ОСОБА_2 з 14.05.2018 року по даний час працює га посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії (а.с.38)

Сама відповідач ОСОБА_2 в ході судового розгляду зазначила, що вимушена була піти з будинку, в якому проживала з 2002 року разом з чоловіком та дітьми, оскільки позивач створював нестерпні умови для проживання, бо постійно ревнував, що було підтверджено показами свідка ОСОБА_4 . Також, пояснила, що оскільки на даний час працює в м.Києві, то вимушена знімати кімнату поблизу місця роботи, бо іншого власного житла не має.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що сторін по справі знає давно, у відповідача по справі з 2018 року склались неприязні стосунки зі свекрухою, яка проживає разом з ними в будинку, часто почали виникати конфліктні ситуації в родині, в подальшому ОСОБА_6 пішла проживати до подруги, забравши з будинку особисті речі.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_7 і знайому саме з 2002 року, коли вони з чоловіком одружились і народили сина. Їх життя з чоловіком складалось по різному, але вона завжди дбайливо ставилась до усіх членів родини, в тому числі і до свекрухи. В будинок вона вкладала і кошти у душу, працювала по господарству, робила ремонт, ініціювала добудови та перебудови будинку, купувала з чоловіком техніку. Чому вона вимушена була піти з будинку та від чоловіка, їй не відомо, проте позивач частенько виганяв ОСОБА_6 з дому через ревнощі і тому вона прийшла проживати до неї. Їх спільний син ОСОБА_3 , 2002 року народження зараз проживає у цьому ж будинку з батьком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає постійно в будинку за адресою в АДРЕСА_1 у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям, оскільки позивач застосовував до відповідача фізичне насильство., починаючи з 2014 року, що підтверджується письмовими доказами (а.с.33-37). Однак до будинку навідується в періоди відряджень позивача з метою побачень із сином.

Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_2 ще в 2002 році одружилась з позивачем, постійно проживала в цьому будинку та мають спільну дитину, то вона набула право на проживання у спірній будинку як член сім`ї і не втратила це право з припиненням шлюбних відносин в силу вимог статті 156 ЖК УРСР.

Тому, на думку суду, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Крім цього, судом встановлено, що після розірвання шлюбу, розподілу спільного майна подружжя проведено не було.

Відповідно до ст..60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

В даному будинку залишився проживати з батьком-позивачем по справі, їх спільний син ОСОБА_3 , який на даний час є неповнолітнім.

Отже, у суду є підстави вважати, з огляду на встановлені судом обставини, будинок в АДРЕСА_1 , хоча і формально, але є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного будинку.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім`ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Позивач вважає, що факт реєстрації відповідача, у належному йому житловому будинку, порушує його права, як власника, оскільки він змушений сплачувати рахунки відповідача за надані комунальні послуги та йому відмовляють в отриманні субсидії, що є порушенням його прав.

У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння).

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратила право власності на будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідача ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт не звернення відповідача ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

За таких обставин, суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Керуючись ст. 4, 10-13, 76-81, 258-265, 263-265,283 ЦПК України, ст. 319. 321, 346,405, ЦК ст.. 60 СК України, ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , Постанова ВС від 15.04.2019 року, ст. 156 ЖК УРСР, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі через суд першої інстанції апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2020.

Суддя Л.М.Ковалевська