Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/886/20
Провадження № 2/542/503/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рибки Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Попівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Попівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (надалі також - відповідач, Попівська сільська рада), в якій просила: визнати за нею право власності на земельні ділянки площею 0,4881 кв.м. та 0,4555 кв.м., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 , як за спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 04 серпня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 66).

Своєю ухвалою від 20 серпня 2020 року суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 71).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначала, що її мати - ОСОБА_2 - за життя заповідала їй ( ОСОБА_1 ) все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось. Рішенням Попівської сільської ради від 16 червня 2001 року ОСОБА_2 передано у безоплатну приватну власність земельні ділянки таких розмірів - 0,25 га для обслуговування будинків та 0,76 га для ведення особистого селянського господарства.

Оскільки за життя ОСОБА_2 не встигла зареєструвати право власності на вказані земельні ділянки, позивач вказала, що й вона позбавлена моживості отримати свідоцтво на право на спадщину на такі об`єкти нерухомості, оскільки державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори їй вімовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а Попівською сільською радою відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на вказані земельні ділянки у зв`язку з тим, що зазначені земельні ділянки передані для безоплатної приватизації гр. ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом про визнання за нею права власності на земельні ділянки, які розташовані в с. Попове, Новосанжарський район, Полтавська область, як за спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 .

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Попівська сільська рада в судове засідання не забезпечила явку свого уповноваженого представника. Про дату, час та місце підготовчого судового засідання відповідач повідомлявся належним чином. Від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Своєю увалою від 04 серпня 2020 року суд встановлював відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копій даної ухвали для надання до суду відзиву на позов разом з усіма додатками, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Своїм правом надати до суду відзив на позовну заяву відповідач не скористався. В наданих до суду заявах від 18 серпня 2020 року № 02-30/110 (а.с. 68), а також від 08 вересня 2020 року № 02-30/120 (а.с. 74) зазначено, що Попівська сільська рада не має заперечень по суті позовної заяви, проти задоволення позовних не заперечує.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вирішив розгляд прави здійснювати за даної явки на підставі документів, наявних в матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що Попівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області своїм рішенням від 16 травня 2001 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок», розглянувши заяви громадян про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок, керуючись Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію громадянами земельних ділянок» від 26.12.1992 № 15-92, передала безоплатно у приватну власність земельні ділянки таких розмірів: ОСОБА_2 - 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,76 для ведення особистого селянського господарства (а.с. 10).

В подальшому, своїм рішенням від 21 березня 2017 року Попівська сільська рада «Про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» надала дозвіл гр. ОСОБА_2 на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 1,01 га (в тому числі, для обслуговування житлового будинку - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства (рілля) - 0,76 га), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на території Попівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області з подальшим наданням у власність (а.с. 11).

З метою встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 звернулась до ФОП ОСОБА_3 , який розробив технічну документацію із встановлення меж земельної ділянки в натурі.

Зокрема, розроблена технічна документація на земельну ділянку, яка знаходиться в с. Попове, площею 0,4555 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 5-27), а також на земельну ділянку, яка розташована на території с. Попове, площею 0,4881 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 28-50).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12 травня 2018 року та складено актовий запис № 04 (а.с. 61).

Відповідно до заповіту від 25 грудня 2001 року, посвідченого виконавчим комітетом Попівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, ОСОБА_2 заповіла належний їй жилий будинок з господарськими та побутовими спорудоми, а також все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, своїй дочці - ОСОБА_1 (а.с. 63).

На підтвердження того, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 надані свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 60), та свідоцтво про укладення шлюбу від 06 травня 1991 року серії НОМЕР_3 (а.с. 59).

Звернувшись до державного нотаріуса Новосанжарської державної нотаріальної контори для видачі після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,4881 га та 0, 4555 га, ОСОБА_1 отримала відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину на відповідні земельні ділянки у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

З огляду на викладене, у позивача виникла необхідність звернутись до суду із вказаним позовом про визнання права власності на відповідні земельні ділянки за нею як за спадкоємицею за заповітом після померлої матері - ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались, суд виходить з наступного.

Норми права, які підялгають застосуванню

Згідно зі саттею 2 Цивільного процесуального кодексу України *надалі також - ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень статті 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 3 статті 3 вказаного Закону України передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Поряд з цим, відповідно до пунктів 2 та 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом.

У разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом.

Пункт 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлює, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Відповідно до Декрету «Про приватизацію громадянами земельних ділянок» від 26.12.1992 № 15-92, Кабінет Міністрів України постановив, Сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Забороняється передача у приватну власність земельних ділянок на територіях зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Установити, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Висновки щодо правозастосування

Надаючи оцінку викладеним обставним з урахуванням зазначених норм чинного законодавства, та законодавства, що діяло на момент набуття спадкодавцем ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Попівської сільської ради від 16 травня 2001 року ОСОБА_2 передано у безоплатну приватну власність земельні ділянки площею 0,25 га та 0,76 га.

Відповідно до положень діючого на даний час Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В той же час, відповідно до пункту 1 Перехідних положень Земельного кодексу України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

З огляду на викладене, ОСОБА_2 є власником земельних ділянок, що передані їй відповідно до рішення Попівської сільської ради від 16 травня 2001 року. А вказане рішення Попівської сільської ради від 16 травня 2001 року "Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок" ОСОБА_2 є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки її спадкоємицею за заповітом - ОСОБА_1 - відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців.

Судом встановлено, що на зазначені земельні ділянки на підставі рішення Попівської сільської ради від 21 березня 2017 року, розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі: на земельну ділянку площею 0,4555 га та земельну ділянку площею 0,4881 га, для ведення особистого селянського господарства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що земельні ділянки площею 0,4555 га та 0,4881 га, для ведення особистого селянського господарства, належали на праві приватної власності ОСОБА_2 , та відповідно до процитованих вище норм Цивільного кодексу України, входять до складу спадщини ОСОБА_2 , та з огляду на заявний заповіт спадкуються її дочкою - ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Суд зазначає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищевикладене, й те, що представлені позивачем докази на підтвердження права власності на спадкове майно в контексті положень ст.ст. 76-80 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є обгрунтований та підлягає до задоволення.

Отже, належним способом захисту прав позивача буде визнання за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки площею 0,4881 га та 0,4555 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с. Попове, Новосанжарського району, Полтавської області, як за спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 .

Суд приймає до уваги те, що в судовому засіданні, позивач вказала на допущення у прохальній частині позовної заяви описки щодо розміру площ земельних ділянок, оскільки невірно вказала їх розмір у "кв.м.", в той час як правильно зазначати - "га".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81 258, 263-265, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Попівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки площею 0,4881 га та 0,4555 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с. Попове, Новосанжарського району, Полтавської області, як за спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду через Новосанжарський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: Попівська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, , місцезнаходження: вул. Центральна, 21, с. Попове, Новосанжарський район, Полтавська область, 39332.

Повний текст рішення виготовлено 21 вересня 2020 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва