Справа № 473/4717/19
РІШЕННЯ

іменем України

"03" березня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Ротар М.М.

при секретарі Гаврилової І.С.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Врадій Л.М., представника третьої особи Чередніченко І.Б.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області

встановив

11 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила скасувати рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області «Про розгляд земельного спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » від 23.11.2018 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 16.07.2018 року.

Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка призначена для його обслуговування. Для реєстрації даної земельної ділянки та реєстрації права власності позивачем було замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Однак суміжний землекористувач ОСОБА_2 , яка є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 відмовляється погоджувати технічну документацію, неодноразові звернення до неї не дали позитивних результатів. Так само позивач не погоджувала технічну документацію із землеустрою, виготовлену на замовлення сусідки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , оскільки вона не відповідає фактичному користуванню земельною ділянкою.

Дане питання неодноразово розглядалося на постійно діючій комісії щодо регулювання земельних спорів у м.Вознесенську.

Оскільки позивачем не було погоджено технічну документацію ОСОБА_2 , то управлянням комунальної власності Вознесенської міської ради було сформовано проект рішення міської ради про розв`язання земельного спору та уповноваження міської ради на погодження технічної документації ОСОБА_2 замість позивача.

Згідно висновку депутатської комісії від 23.11.2018р. проект рішення не був підтриманий, але включений до порядку денного чергової сесії Вознесенської міської ради, яка відбулася 23.11.2018р. - питання №50.

Після обговорення проект рішення «Про розгляд земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » було поставлене на голосування. За результатами голосування проект рішення був відхилений, оскільки за нього проголосувало 13 депутатів, в той час коли необхідна для підтримання проекту рішення необхідна більшість голосів 18.

Після оголошення результатів було вирішено поставити питання на переголосування. Дану пропозицію підтримало 20 депутатів із необхідних 23. При повторному голосуванні проект рішення підтримала більшість депутатів - 18, тому рішення було прийняте.

Оскільки згідно з частиною першою - третьою статті 58 Регламенту рішення Ради приймається відкритим поіменним або таємним голосуванням. За пропозицією головуючого проект рішення ради приймається за основу у разі, коли рада підтримує основні принципи, положення, критерії та структуру проекту, однак має до нього пропозиції і зауваження. Після розгляду пропозицій і зауважень проект рішення приймається в цілому або вважається відхиленим, якщо в цілому проект рішення не отримав необхідної більшості голосів на підтримку. Будь-який проект рішення або пропозиція, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку, вважаються відхиленими. Таке відхилення проекту рішення заноситься до протоколу пленарного засідання як рішення Ради.

Відхилений проект рішення не може повторно розглядатись на цій сесії за винятком випадків коли рішення про повторний розгляд цього проекту підтримано двома третинами голосів депутатів від загального складу Ради.

Позивач вважає, що всупереч вказаним положенням проект рішення Вознесенської міської ради після того, як проект рішення «Про розгляд земель-ного спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » (розглядався пунктом 50 Порядку денного) був відхилений («за» - 13, «проти» - 4, «утримались» - 9, «не брали участі у голосуванні» - 2),. надійшла пропозиція про те, щоб поставити дане питання на переголосування. За результатами голосування за дану пропозицію проголосували наступним чином: «за» - 20, «проти» - 6, «утримались» - 0, «не брали участі у голосуванні» - 2. Однак в протоколі засідання сесії вказано, що пропозицію підтримано, що не відповідає положенням Регламенту, оскільки 20 голосів депутатів не складають дві третини голосів депутатів від загального складу Ради.

За такого, проект рішення «Про розгляд земельного спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » не повинен був ставитися на повторний розгляд та голосування.

Разом з тим, в порушення Регламенту проект рішення «Про розгляд земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 » був повторно розглянутий міською радою та по ньому було прийнято рішення - підтримати проект рішення (18 депутатів проголосували «за»).

Однак позивач вважає, що дане рішення було прийняте з порушенням Регламенту Вознесенської міської ради, що призвело до порушення її прав, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 13 листопада 2019 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

29 листопада 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач Вознесенська міська рада заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи заперечення відповідачем зазначено, що фактично позивач не згоден із результатами вирішення земельного спору, де її відмова у погоджені межі суміжному користувачу ОСОБА_2 була визнана необґрунтованою.

Основною підставою на підтримку свого позову ОСОБА_1 вважає допущене Вознесенською міською радою при прийнятті оспорюваного рішення № 49 порушення положень Регламенту Вознесенської міської ради сьомого скликання, що також не відповідає дійсності оскільки пунктом 7 статті 54 Регламенту Вознесенської міської ради сьомого скликання (далі - Регламент), затвердженого рішенням Вознесенської міської ради від 30.11.2015 № 1 (в редакції рішення міської ради від 24.03.2017 № 2), визначено, що у разі якщо результат голосування викликає обгрунтовані сумніви, Рада може прийняти процедурне рішення про переголосування.

Згідно із статтею 59 Регламенту визначено, що Рада може прийняти рішення з процедурних питань (процедурне рішення), зазначених у цьому Регламенті, без підготовки у постійних комісіях та включення до порядку денного і таке, що не потребує окремого документального оформлення. Процедурне рішення приймається однією третиною від загального складу Ради і заноситься до протоколу пленарного засідання Ради.

Пунктом 3 статті 59 Регламенту до процедурних питань віднесено також питання про переголосування. Статтею 2 Регламенту встановлено, що Рада складається з 34 депутатів. Таким чином третина від загального складу Ради, що є необхідною для прийняття процедурних рішень становить 12 голосів.

З огляду на наведені положення, відповідач вважає, що порушень Регламенту при прийнятті оспорюваного рішення № 49 на пленарному засіданні Вознесенської міської ради 23 листопада 2018 року не відбулося.

Крім того, оспорюване рішення № 49 є виконаним, оскільки уповноважений представник Вознесенської міської ради на виконання пункту 2 цього рішення підписав межу щодо земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 . На підставі вказаного інформація про формування земельних ділянок як об`єктів цивільних прав внесена до Державного земельного кадастру та права власності на них, що виникли раніше на підставі відповідних державних актів внесені Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

05 грудня 2019 року на адресу суду від представника третьої особи Чередніченко І.Б. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких також просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В своїх поясненнях представником зазначено, що оспорюючи рішення органу місцевого самоврядування про розгляд земельного спору позивачка не визначила в позові в чому полягає спір у даній справі, яке саме її право є порушеним, в чому полягає порушення права та хто саме його порушив. Не зазначає також яким чином скасування оспорюваного рішення Вознесенської міської ради може захистити порушені її права. Вважає, що оспорюване рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано з метою вирішення спору про межі земельних ділянок.

23 грудня 2019 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про застосування наслідків до позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення міської ради.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про застосування наслідків до позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення міської ради.

21 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_4 подала заяву про збільшення позовних вимог. В якій просила визнати протиправним та скасувати рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області «Про розгляд земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 » за № 49 від 23.11.2018 року. Також заява містила нову позовну вимогу про скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,1000 га :14:018:0016, місце розташування АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року було відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав відзив, в якому також просив розгляд справи здійснювати без участі представника, проти задоволення позову заперечують.

Представник третьої особи Чередніченко І.Б. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Суд заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази встановив.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Позивачка ОСОБА_1 здійснює фактичне користування земельною ділянкою, на якій розташовано належний їй на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 . Право власності позивачки ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 16.07.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з витягом про реєстрацію права власності № 131267979 від 18.07.2018. Вказана земельна ділянка перебуває в комунальній власності Територіальної громади міста Вознесенська у відповідності із нормами статті 83 ЗК України та пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Третій особі ОСОБА_2 на праві власності належать земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Державних актів на право приватної власності на землю виданих 21.10.1993 та 15.03.1994 відповідно. Реєстрація прав на ці земельні ділянки відбулась одночасно з видачею Державних актів у відповідності до чинного на той час порядку державної реєстрації прав на землю - у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1759 та № 75.

Між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 , які суміжними землекористувачами існує спір щодо погодження меж земельних ділянок, в результаті якого ОСОБА_2 відмовляється погоджувати технічну документацію ОСОБА_1 , в свою чергу ОСОБА_1 не погоджувала технічну документацію із землеутрою, виготовлену на замовлення ОСОБА_2 ..

Оспорюваним рішенням № 49 у відповідності до вимог статей 158-159 ЗК України, в порядку вирішення земельного спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уповноважено від імені Вознесенської міської ради міського голову ОСОБА_6 В.Д. на погодження межі земельної ділянки шляхом підписання згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки натурі на місцевості за адресою: АДРЕСА_2 , належної на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Рішення Вознесенської міської ради № 49 від 23 листопада 2018 року є виконаним, оскільки уповноважений представник Вознесенської міської ради на виконання пункту 2 цього рішення підписав межу щодо земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 . На підставі вказаного інформація про формування земельних ділянок як об`єктів цивільних прав внесена до Державного земельного кадастру та права власності на них, що виникли раніше на підставі відповідних державних актів внесені Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.116-124).

У відповідності з частиною п`ятою статті 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Проте, позивачка ОСОБА_1 , не погоджуючись з оспорюваним рішенням № 49 просить суд лише визнати його протиправним та скасувати, як прийняте з порушення Регламенту, при цьому не заявляє вимог щодо вирішення земельного спору судом.

Гарантоване ст.55 Конституції право на захист можливе лише в разі порушень. Тому логічною вимогою є обґрунтування такого порушення. Отже, воно має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване в законах. Аналогічну ідею закріплено в ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Способи захисту права це передбачені законом дії, безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності щодо захисту прав.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.

Основною підставою на підтримку свого позову ОСОБА_1 вважає допущене Вознесенською міською радою при прийнятті оспорюваного рішення № 49 порушення положень Регламенту Вознесенської міської ради сьомого скликання.

Однак і з даним твердженням суд не може погодитись з огляду на наступне.

Пунктом 7 статті 54 Регламенту Вознесенської міської ради сьомого скликання (далі - Регламент), затвердженого рішенням Вознесенської міської ради від 30.11.2015 № 1 (в редакції рішення міської ради від 24.03.2017 № 2), визначено, що у разі якщо результат голосування викликає обгрунтовані сумніви, Рада може прийняти процедурне рішення про переголосування.

Згідно із статтею 59 Регламенту визначено, що Рада може прийняти рішення з процедурних питань (процедурне рішення), зазначених у цьому Регламенті, без підготовки у постійних комісіях та включення до порядку денного і таке, що не потребує окремого документального оформлення. Процедурне рішення приймається однією третиною від загального складу Ради і заноситься до протоколу пленарного засідання Ради.

Пунктом 3 статті 59 Регламенту до процедурних питань віднесено також питання про переголосування. Статтею 2 Регламенту встановлено, що Рада складається з 34 депутатів. Таким чином третина від загального складу Ради, що є необхідною для прийняття процедурних рішень становить 12 голосів.

З огляду на наведені положення, порушень Регламенту при прийнятті оспорюваного рішення № 49 на пленарному засіданні Вознесенської міської ради 23 листопада 2018 року не вбачається.

Враховуючи вищевказане суд не вбачає підстав для задоволення даних вимог та вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 цього ж Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що третьою особою ОСОБА_2 здійснено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 10000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 20.09.2018 року, квитанцією до прибуткового касового ордера від 25.11.2019 року, актом прийому передачі послуг правничої правової допомоги від 25.11.2019 року .

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, те, що справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, та приходить до висновку щодо часткового стягнення з позивача на користь третьої особи ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 березня 2020 року.

Суддя М.М. Ротар