КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8603/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №363/1698/17

09 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року, про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Чіркова Г.Є., за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути на його користь з відповідача 16 080,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.08.2015 року він уклав з відповідачем договір про надання правової допомоги № 1. Всупереч п. 3.2 цього договору відповідач не сплатив йому за надані послуги за цим договором, грошову суму у розмірі 12 800 грн., про що свідчать написані відповідачем розписки від 28.06.2016 та від 24.05.2016 року. Зазначене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 визнав факт надання йому юридичних послуг зі сторони адвоката, ФОП ОСОБА_1 та засвідчує факт їх повного прийняття, як належно виконаних, що тягне за собою у відповідності до ст..ст. 526, 527, 903 ЦК України обов`язок їх сплатити. Відтак, позивачу завдано майнову шкоду у розмірі 12 800,00 грн.

Вказував на те, що він мав витратити годину адвокатської роботи на складання цієї позовної заяви, з метою захисту своїх прав та інтересів, що у відповідності до ст.. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у грошовому еквіваленті складає 1 280 грн. (3200 х 0,4 х 1).

Також вказував на те, що йому завдана моральна шкода, у відповідності до ст. 23 ЦК України, яку він оцінює у 2000 грн., та яка полягає у стражданнях через порушення його прав та невиконання зобов`язань взятих на себе відповідачем, погіршені самопочуття, постійних думках про шляхи вирішення цієї проблеми й пошуках виходу з ситуації, що склалася, витрат енергії та ресурсів, концентрації уваги на травматичній події, погіршенні настрою.

У березні 2020 року ФОП ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві спільної сумісної власності; заборони державному реєстратору управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Луганській області здійснювати державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо зміни учасника та кінцевого бенефіціара ТОВ «КІТ АГРО», єдиним учасником і власником якого є відповідач, посилаючись на те, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову ускладнить та зробить неможливим виконання у подальшому рішення суду в цій справі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року та задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду є незаконною, винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що він не просив у заяві про забезпечення позову про арешт майна, в якому суд йому відмовив, діючи всупереч вимогам ч. 7 ст. 153 ЦПК України, а просив забезпечити позов шляхом заборони вчиняти певні дії. Вказував на те, що в ухвалі суду не наведено жодних аргументів стосовно виду забезпечення позову шляхом заборони державному реєстратору вчиняти дії.

Посилався на те, що відповідач не виконував рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31.10.2017 року, маючи гроші на банківському рахунку та володіючи трьома підприємствами. ОСОБА_2 , з 15.02.2018 року перебуває в розшуку як особа, засуджена до покарання у вигляді позбавлення волі, яка ухиляється від виконання вироку .

З огляду на зазначене, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить та зробить неможливим виконання, у подальшому, рішення суду в цій справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ФОП ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, тому колегія судді вважала можливим проводити розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ФОП ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову виходив з того, що подана заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому; у ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження відповідачем вказаного будинку на користь третіх осіб і це призведе до утруднення виконання можливого рішення суду. Крім того, суд вказав, що позовні вимоги не можна вважати співмірними із запропонованим заходом забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру, яка до того ж є об`єктом сумісної власності невизначеного кола осіб.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони не відповідають вимогам і доводам заяви про забезпечення позову та нормам матеріального та процесуального.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути на його користь з відповідача 16 080,00 грн.

В подальшому, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві спільної сумісної власності; заборонити державному реєстратору управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Луганській області здійснювати державну реєстрацію змін до від остей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо зміни учасника та кінцевого бенефіціара ТОВ «КІТ АГРО», єдиним учасником і власником якого є відповідач, посилаючись на те, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову ускладнить та зробить неможливим виконання рішення суду в цій справі.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваної ухвали суду, суд вказав, що заявник звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, та відповідно суд послався на норми матеріального права, які підлягають застосуванню у разі, якщо заявником запропоновано захід забезпечення позову у виді накладення арешту на майно.

Зазначене свідчить, що суд першої інстанції не дослідив заяву про забезпечення позову, не вірно встановив запропонований заявником вид забезпечення позову, та відповідно застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню.

Відтак, ухвала суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, враховуючи наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову, вона не містить обґрунтування, як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може ускладнити ефективний захист прав позивача чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 16 080,00 грн.

Заявляючи заборону відчуження квартири, яка належить відповідачу на праві спільної сумісної власності, та заборону державному реєстратору здійснювати державну реєстрацію змін до установчих документів щодо зменшення статутного капіталу чи змін до відомостей про юридичну особу, щодо зміни учасника та кінцевого бенефіціара ТОВ «КІТ АГРО», єдиним учасником і власником якого є відповідач, з метою забезпечення позову, позивачем не доведено, що обраний ним захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, що позбавляє суд встановити співмірність обраного забезпечення із заявленими вимогами.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії слід відмовити.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 30 березня 2020 року скасувати та постанови нове судове рішення.

У задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн., сплату якого було відстрочено ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2020 року

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: