Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 202/39038/13-ц

провадження № 61-16185св19

Верховний Суд у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи: Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду

від 19 червня 2019 року у складі судді Каратаєва Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,звернулася до суду із заявою у порядку окремого провадження про встановлення батьківства, заінтересовані особи: Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

На обгрунтування заяви зазначала, що протягом останніх 10 років до моменту смерті ОСОБА_4 вона перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах без офіційної реєстрації, від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_2 . З метою офіційної реєстрації шлюбу, вона та ОСОБА_4 , напередодні його смерті, звернулися до органу державної реєстрації актів цивільного стану з відповідною заявою, але не встигли зареєструвати шлюб у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 раптово помер.

Посилаючись на те, що невідповідність відомостей про батька у свідоцтві про народження малолітньої ОСОБА_2 , унеможливлює прийняття нею спадщини, заявник, діючи в інтересах малолітньої дитини, просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня

2014 року заяву ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої дитини

ОСОБА_2 , задоволено. Встановлено факт батьківства, а саме, що

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області внести відповідні зміни до актового запису

від 16 вересня 2008 року за № 985 про народження ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , записавши батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , про встановлення батьківства ОСОБА_4 щодо малолітньої дитини ОСОБА_2 , суд виходив з того, що наданих заявником доказів у їх сукупності, зокрема показань свідків, щодо періоду проживання однією сім`єю як подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; фотознімків, на яких зображені разом зовнішньо схожі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_2 ; історії розвитку дитини, у якій батьком дитини записаний ОСОБА_4 ; копії акта проживання; інформації Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про подачу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заяви про державну реєстрацію шлюбу, достатньо для встановлення факту батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно малолітньої ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є необхідним для отримання дитиною спадщини.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у справі, але вважає, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року вирішені питання про його права та обов`язки, у червні 2019 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2019 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не був стороною у справі, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про його права та обов`язки, а тому відповідно до положень статті 352 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ОСОБА_3 не відноситься до переліку осіб, які мають право на оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня

2014 року.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_3 , у якій він просив скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2019 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для розгляду його апеляційної скарги по суті, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги, апеляційний суд не урахував, що він є сином померлого

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , тобто спадкоємцем першої черги за законом, і на час звернення до суду з касаційною скаргою у провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за його позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті батька. Зважаючи на наведене, рішення суду, яким встановлено факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звужує його права на спадкування, а тому відмова у прийняття його апеляційної скарги, є істотним порушення його права на доступ до правосуддя, гарантованого положеннями ЦПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України, зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими урегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Відповідно до загальних положень розділу V «Перегляд судових рішень», глави 1 «Апеляційне провадження» ЦПК України в апеляційному порядку підлягають перегляду судові рішення судів першої інстанції. За наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право, у тому числі скасувати судове рішення суду першої інстанції, скасувати свою постанову повністю або частково, та ухвалити одне із рішень зазначених у пунктах 1-7 частини першої статті 374 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участь у справі, зазначав, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення юридичного факту, а саме: що його батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції, зважаючи на мету встановлення зазначеного юридичного факту, вирішив питання про його права, як спадкоємця першої черги після померлого ОСОБА_4 , що свідчить про наявність спору про право, а тому за наведених обставин відсутні підстави для розгляду заяви у порядку окремого провадження.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами її розгляду, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18), постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-4211/09 (провадження

№ 61-15860св19), від 18 березня 2020 року у справі 2207/622/2012 (провадження № 61-15149св19).

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3 , апеляційний суд наведеного не врахував, неправильно застосував положення статей 352, 357, 358 ЦПК України, а тому оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обгрунтованою.

Вказавши на те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції права ОСОБА_3 не порушено, апеляційний суд фактично надав оцінку доводам апеляційної скарги по суті, що можливо лише у межах відкритого апеляційного провадження, з дослідженням обставин справи та оцінкою доказів ОСОБА_3 на підтвердження чи спростування доводів про порушення його прав оскаржуваним судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала апеляційного суду про відмову у прийнятті апеляційної скарги не може вважатись законною й обгрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2019 рокускасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко