Справа № 464/7107/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудоков І.П.
Провадження № 22-ц/811/3294/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Львівська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просив: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н. Б. після смерті ОСОБА_4 в частині визнання ОСОБА_3 спадкоємцем Ѕ частини зазначеного у заповіті від 23 березня 1999 року майна ОСОБА_4 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ спадкового майна ОСОБА_4 , зазначеного в заповіті від 23.03.1999, а саме, щодо Ѕ частини житлового будинку разом із відповідною частиною належних до нього господарських будівель, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликався на те, що його батькам, після розірвання шлюбу, належав на праві спільної часткової власності по Ѕ будинок АДРЕСА_1 . Після смерті матері (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її частину успадкували за заповітом сторони у справі по ј. Попри те, з часу смерті матері у частині будинку, що належала їй ніхто окрім позивача із сім`єю не проживав, відповідач будинку не будував, комунальні послуги не оплачує, житлом не цікавиться та його особистих речей у будинку немає. Вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом видано відповідачу з порушенням норм законодавства, яке було чинним у той час. Відповідач фактично спадщину не прийняв, оскільки не проживав із спадкодавцем. Особисто заяви про прийняття спадщина до нотаріуса не подавав, а лише через свого представника після спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, що не відповідало вимогам законодавства. Оскільки, відповідач фактично спадщину не прийняв після смерті спадкодавця, а тому частка майна померлої матері, яке не успадкована позивачем по заповіту, належить останньому за законом, як сину ( спадкоємцеві першої черги). У зв`язку із цим, просить визнати право власності на неприйняту спадщину відповідачем за позивачем, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном і відповідно прийняв спадщину після смерті матері. У відповідності до ст. ст. 548, 549, 554 ЦК 1963 просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено повністю.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що його мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Львові, а заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину представником ОСОБА_5 за довіреністю було подано тільки 02 жовтня 2000 року (через 1 рік і 1 місяць після смерті матері ОСОБА_4 ). Тобто мало місце явне порушення строку подачі заяви про прийняття спадщини, ще й неналежною особою, що не взяв до уваги суд першої інстанції. Вказує, що за таких обставин суд першої інстанції не мав підстав відмовляти в задоволенні позову, адже свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_5 видано з істотним порушенням вимог закону. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Від представника Першої Львівської державної нотаріальної контори надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть від 20.08.1999 серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , ОСОБА_3 її онук, що підтверджено матеріалами спадкової справи № 261 / арк. спр. 32-47/.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно за заповітом від 23.03.1999, яке складалось, зокрема із Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 та спадкоємцями зазначеного у заповіті майна у рівних частках є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та яким видано свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.12.2000 /арк. спр. 44/.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Часом відкриття спадщини є день смерті ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому суд першої інстанції вирішуючи спір, правильно виходив з того, що до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, застосовується законодавство, що діяло на той час, зокрема Цивільний кодекс УРСР.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 11.05.2000 звертався до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в якій зазначив, що крім нього спадкоємцем за заповітом і за законом є онук померлої ОСОБА_3 (арк.спр.33).

Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12.2000, згідно з яким спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є в рівних частинах кожний ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво , складається із Ѕ частини житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (арк.спр.44).

Установлено також, що 14.09.2004 ОСОБА_1 додатково звертався до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій зазначив, що крім нього спадкоємцем є онук померлої ОСОБА_3 (арк.спр.45).

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не заперечував факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Встановивши, що від імені відповідача заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину було подано до нотаріальної контори Кіх Ганною Ільківною 02 жовтня 2000 року відповідно до нотаріально посвідченої довіреності, виданої на її ім`я ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність порушення у вчиненні нотаріальної дії із сторони державного нотаріуса при прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від ОСОБА_6 , оскільки така була уповноважена на подання такої від імені спадкоємця ОСОБА_3 відповідно до вказаної довіреності.

За таких обставин суд прийшов до обгрунтованого висновку, що позивачем у відповідності до норм ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено існування наведених у позовній заяві підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, оскільки такі спростовані встановленими обставинами у межах розгляду цієї справи.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на частину майна відповідача, успадкованого після смерті ОСОБА_4 , суд прийшов до правильного висновку, що оскільки в основній позовній вимозі відмовлено повністю, відсутні підстави для задоволення похідної вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 10.09.2020

Головуючий

Судді