У х в а л а

15 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 676/8160/19

провадження № 61-12889ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору припиненим,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про визнання кредитного договору припиненим.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 14 квітня 2011 року він уклав з публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ «Плюс Банк»), правонаступником якого є АТ «Ідея Банк, кредитний договір, згідно з умовами якого йому було надано кредит на купівлю транспортного засобу у розмірі 115 тис. грн та фінансування страхового платежу зі страхуванням його життя у розмірі 3 451 грн.

ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі 16, 10% річних, зміна розміру яких була передбачена цим договором.

Для забезпечення цього кредитного договору між сторонами 21 травня 2011 року було укладено договір застави цього транспортного засобу.

Вказував, що ним, у відповідності з графіком погашення щомісячних платежів, було повністю здійснено оплату за кредитом, однак після сплати граничного щомісячного платежу кредитор не надав йому довідки про відсутність заборгованості, натомість, своїм листом повідомив про наявність у нього заборгованості перед банком у розмірі 27 639 грн 88 коп., яку банк обґрунтовував наявністю штрафних санкцій.

На думку позивача такі дії відповідача порушують умови кредитного договору, оскільки банк не повідомив його про здійснення додаткових витрат на момент їх виникнення та, здійснивши необґрунтоване списання коштів за рахунок щомісячних платежів, безпідставно збільшив отриманий кредит.

Враховуючи викладене, просив суд визнати вказаний кредитний договір припиненим.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненим кредитний договір від 14 квітня 2011 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Плюс Банк» та договір застави від 21 травня 2011 року транспортного засобу, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Винницьким В. Л., реєстровий № 2383. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк не виконав умови кредитного договору, не повідомив позивача про додаткові витрати на момент їх виникнення та здійснив необґрунтоване списання коштів за рахунок щомісячних платежів, чим значно збільшив розмір кредиту позичальника.

Разом з цим, судом встановлено, зі змісту наданих ОСОБА_1 квитанцій, що останнім було сплачено усі необхідні суми за графіком погашення зобов`язань за кредитним договором.

25 серпня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку АТ «Ідея Банк» подало касаційну скаргу, що надійшла 28 серпня 2020 року, в якій заявник просить скасувати рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2020 року й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, стабілізувати цивільні правовідносини.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом позову у даній справі є визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання кредитного договору припиненим, заборгованість на суму у розмірі 27 639 грн 88 коп.

Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн), відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.

Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у розділі І Загальних положень ЦПК України, тому її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга разом з доданими матеріалами не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору припиненим відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара