П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 367/1355/18

Номер провадження 22-ц/824/3006/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Поліщук Н. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І. М.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Саранюк Л. П., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з урахуванням подальших уточнень, про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 ; стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 30 червня 2017 року є власником квартири АДРЕСА_1 та власницею земельної ділянки, на якій розташована вказана частина будинку, на підставі договору дарування земельної ділянки від 30 червня 2017 року.

Власниками іншої частини вищевказаного будинку (квартири АДРЕСА_2 ) є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_3 проживає та зареєстрована ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача.

Крім того, у вищевказаній квартирі зареєстровані відовідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є сином та внуком колишньої власниці даної.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами її сім`ї, крім того, у вищевказаній квартирі більше 15 років не проживають, участі у його утриманні не приймають. Разом з тим, оскільки добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі відмовляються, позивач як власник вказаного нерухомого майна не має можливості на власний розсуд вільно розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2019 року (а.с. 201 - 205) позовну заяву ОСОБА_4 , задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 направила апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 30 червня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки та Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_4 .

На думку скаржників договір дарування було укладено незаконно, оскільки в вищевказаному будинку знаходяться меблі та речі домашнього вжитку, що належать скаржникам. Крім того, на вищевказаній земельній ділянці знаходиться гаражне приміщення, побудоване за згодою ОСОБА_8 для особистого користування ОСОБА_2 .

Скаржники зазначають, що поза увагою суду залишились покази свідків, які підтвердили факт їх проживання у спірному будинку та виконання останніми робіт, які стосуються належного проживання в будинку. Таким чином, на думку скаржників, суд першої інстанції підійшов формально до вирішення даного спору, неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її розгляду, в зв`язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , а також представник відповідачів ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) - адвокат Дзюбенко О. В. підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просили її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Лантух Я. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачів - адвоката Дзюбенко О. В., заперечення представника позивача - адвоката Лантух Я. В., з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірної квартири, а оскільки відповідачі не є членами її сім`ї й мали похідне право на проживання від прав колишнього власника, крім того, останні не проживають у спірному житловому будинку понад один рік, наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 10 листопада 2016 року, Ѕ частина будинку АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_8 , яка за нею зареєстрована та проживає. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також зареєстровані за вищевказаною адресою проте більше 15 років за нею не проживають, участі в оплаті за комунальні послуги не приймають, їх речі в будинку - відсутні (а.с. 13).

Актом депутата Бучанської міської ради Таможнього О. В. від 03 квітня 2017 року та актом обстеження умов проживання гр. ОСОБА_8 від 13 січня 2017 року складеним депутатом Бучанської міської ради ОСОБА_9 підтверджується факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищевказаною адресою та не проживання вказаних осіб за місцем реєстрації (а.с. 14, 15).

30 червня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 укладено договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_4 (а.с. 8).

30 червня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0438 га з кадастровим номером :01:015:0214, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 9).

04 червня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого, ОСОБА_6 подарувала а ОСОБА_5 прийняв у дар 21/100 частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_4 (а.с. 12).

Відповідно до акту обстеження фактичного місця проживання № 40 від 23 жовтня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_5 проживає одна особа - ОСОБА_8 (а.с. 17).

28 квітня 2017 року депутатом Бучанської міської ради ОСОБА_9 складено акт відповідно до якого, ОСОБА_2 зареєстрований проте не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Зі слів ОСОБА_2 та свідчень сусідів відомо, що у вищевказаній квартирі знаходяться речі ОСОБА_2 , крім того, останній з десятирічного віку постійно проживав за вищевказаною адресою та по травень 2016 рік приймав активну участь у будівництві та ремонті будинку і господарських споруд (а.с. 47).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_11 від 28 березня 2018 року, ОСОБА_12 від 25 березня 2018 року та ОСОБА_13 від 01 квітня 2018 року, відповідач ОСОБА_2 проживаючи в спірній частині будинку, проводив будівельно-ремонтні роботи по його утриманню (а.с.51-52, 53, 54).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Законодавець зазначає, що доказами по справам цієї категорії можуть бути пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу, особистої заяви особи про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання, повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 статті 405 ЦК України закріплено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 є матір'ю ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та бабусею ОСОБА_3 .

На підставі договору дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_5 від 30 червня 2017 року укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , власницею спірної квартири є ОСОБА_15 .

В спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначає про те, що до 2017 року він та ОСОБА_3 вільно проживали та мали добрі сімейні відносини з ОСОБА_8 , проте після вселення в квартиру його сестри ОСОБА_14 , мати останнього почала чинити відповідачам перешкоду у користуванні спірною квартирою.

З наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, акту складеного 28 квітня 2017 року депутатом Бучанської міської ради (а.с. 47) вбачається, що ОСОБА_2 як член сім`ї власника, проживав у спірній квартирі з десятирічного віку. У вищевказаній квартирі наявні речі відповідачів. ОСОБА_2 приймав активну участь у будівництві, ремонті житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується й показами свідків (а.с. 51-52, 53, 54).

Крім того, з Висновку за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 від 14 травня 2017 року вбачається, що останній звертався до Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про те, що ОСОБА_8 не пускає його в квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 50).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, відповідачі є родичами як колишнього так і теперішнього власника спірної квартири, останні ж в свою чергу, як члени сім`ї власника житла, мають право на користування ним відповідно до закону. Крім того, матеріали справи не містять підтвердження того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, що є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що відповідачі не мають іншого місця проживання ніж квартира АДРЕСА_1 .

Так, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім'ї власника цього нерухомого майна, у тому числіі колишніх.

Оскільки у даній справі позивач, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які іншого житла не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не з`ясувала чи відмовляються останні від свого права користування жилим приміщенням, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Крім того, договір дарування частини житлового будинку між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено 30 червня 2017 року, а з позовною заявою позивач звернулась 22 лютого 2018 року, тобто на момент звернення позивачам з позовною заявою до суду не пройшло одного року, як відповідачі не проживають в спірній квартирі.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, в зв`язку з чим наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів ч. 13. ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з квитанцій № 29 від 11 грудня 2019 року та № 55 від 16 січня 2020 року ОСОБА_2 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Враховуючи вищенаведене наявні підстави для стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 057 грн. 20 коп.

Як вбачається з квитанцій № 28 від 11 грудня 2019 року та № 56 від 16 січня 2020 року ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Враховуючи вищенаведене наявні підстави для стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 057 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Н. В. Поліщук

О. В. Шахова