Справа № 132/3210/19
Провадження № 22-ц/801/277/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 рокуСправа № 132/3210/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого : Копаничук С.Г.

суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі: Богацькій А.М.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Пиківська сільська рада Калинівського району вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Калинівської районної державної адміністрації на рішення Калинівського районного суду від 24.09.2019 року за позовом ОСОБА_1 до Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області про поновлення строку позовної давності та визнання права на земельну частку (пай),-

В с т а н о в и в :

В вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області про поновлення строку позовної давності та визнання права на земельну частку (пай). Вказав, що він з 27 травня 1996 року працював в КСП «Хлібороб» на посаді тракториста та являвся його членом. Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським господарствам, підприємствам і організаціям» було проведено розпаювання земель КСП «Хлібороб» с. Пиків Калинівського району Вінницької області. Посилаючись на те, що рішення про виключення його з членів підприємства загальними зборами КСП «Хлібороб» не приймалось, його помилково не було включено до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) в колективній власності КСП «Хлібороб», в зв`язку з чим йому не видано сертифікат про право на земельну частку (пай). Просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) КСП «Хлібороб» с. Пиків, Калинівського району, Вінницької області, розміром 2,06 в умовних кадастрових гектарах з земель запасу Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Крім того зазначив, що про відновлення права на земельну частку (пай) судом, позивач дізнався лише в січні 2018 року, а тому вважає, що строк звернення до суду ним пропущено поважних причин, просив поновити йому строк позовної давності.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24.09.2019 року позов задоволено; поновлено ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності; визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в колективній власності КСП "Хлібороб" с. Пиків Калинівського району Вінницької області, розміром 2,06 в умовних кадастрових гектарах з земель запасу Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області і Калинівської районної державної адміністрації просить рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача сплачений судовий збір. Зазначив, що позивач на момент отримання КСП «Хлібороб» Державного акту на право колективної власності на землю не являвся членом даного КСП, а тому і не має права на визнання за ним права на земельну частку (пай). Крім того, суд не визначив коло осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, оскільки відповідачами в таких справах мають бути КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Вказав, що землі запасу та резервного фонду, перебувають за межами населеного пункту, а тому органами, уповноваженими на розпорядження державними землями на території Калинівського району є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області і Калинівська районна державна адміністрація, які мали бути належними відповідачами у цій справі. Також зазначив, що суд першої інстанції безпідставно поновив ОСОБА_1 строк позовної давності, який був пропущений позивачем понад 13 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказав, що заступник прокурора в даних правовідносинах виконує субсидіарну роль та не довів порушення прав осіб, чиї інтереси він захищає, як і підстав для свого втручання у розгляд даної справи.

Згідно ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Згідно пункту 1 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Судом встановлено, що з 27 травня 1996 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КСП «Хлібороб» с. Пиків, Калинівського району Вінницької області та прийнятий в члени вказаного КСП, що підтверджується записами в трудовій книжці. Однак при паюванні земель прізвище позивача помилково не було внесено до списку осіб, що мають право на земельний пай в колективній власності, в звязку з чим йому не було виписано сертифікат про право на земельну частку (пай).

Поновлюючи позивачу пропущений строк позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позивач дізнався про порушення свого права лише в січні 2018 року, коли йому було роз`яснено, що його право на земельну частку /пай/ може бути відновлено лише судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, а на час отримання КСП «Хлібороб» с. Пиків Державного акту на право колективної власності на землю, позивач являвся членом КСП «Хлібороб», а тому, на підставі п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 набув право на земельну частку /пай / в землях, що перебувають в колективній власності.

Колегія суддів погодитися із таким висновком суду першої інстанції не може.

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст.25 ЗК України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Згідно пункту 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право

колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових

гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленум Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року ( із змінами та доповненнями внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України, від 19 березня 2010 року №2), згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішеннями органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку(пай), виділену на місцевості. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку( пай) з дня видачі цього акту.

Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право колективної власності на землю був виданий КСП «Хлібороб» 25.04.1995 року (а.с.7). ОСОБА_1 був включений до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, виданого КСП «Хлібороб» с.Пиків (а.с. 7-8).

Разом з тим, з копії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 5-6) вбачається, що останній був прийнятий на роботу та в члени КСП «Хлібороб» лише 27 травня 1996 року, тобто після отримання КСП «Хлібороб» Державного акту на право колективної власності на землю.

На час отримання КСП «Хлібороб» зазначеного державного акту, ОСОБА_1 членом КСП «Хлібороб» ще не являвся, а тому і право на земельну частку (пай) не набув. Докази, що свідчили б про наявність в нього такого права суду не надані та у матеріалах справи вони відсутні.

Отже, ОСОБА_1 право на земельну частку /пай/ в землях, що перебувають в колективній власності, не набув, оскільки одним із суб`єктів права колективної власності на момент отримання КСП «Хлібороб» Державного акту на право колективної власності на землю, він не являвся.

На зазначені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Крім того, слушними є доводи апеляційної скарги про незалучення до розгляду справи Калинівської районної державної адміністрації.

Звернувшись до суду з позовом про поновлення строку позовної давності та визнання права на земельну частку (пай), позивач ОСОБА_1 зазначив відповідачем лише Пиківську сільську раду, яка не наділена повноваженнями щодо розпорядження землями резервного фонду чи землями запасу, які знаходяться за межами населеного пункту.

Відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, і організаціям» створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність могли бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян. Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Верховний Суд України у п. 24 постанови Пленуму № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Оскільки питання щодо затвердження розміру земельної частки (паю) та видачі сертифікату належить до компетенції районної державної адміністрація, то остання мала бути залучена до участі у справі в якості відповідача.

Крім того, як вбачається із доданої до апеляційної скарги відповіді Пиківської сільської ради Калинівського району від 05.12.2019 року № 01-16-282, в межах населених пунктів с. Пиків та с. Шепіївка, що знаходяться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Пиківської сільської ради, земель запасу і резервного фонду немає (а. с.49), а землі резервного фонду,поза межами населеного пункту за рахунок яких можливо було б виділити земельну ділянку позивачу у разі задоволення позову, знаходяться в оренді.

Відповідно до частин першої та третьої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (у редакції на час вирішення справи судом першої інстанції) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що розпорядження нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками здійснюється як органами місцевого самоврядування, так і місцевими державними адміністраціями, а тому, розглядаючи справу, суд зобов`язаний був залучити до участі у справі також і Калинівську районну державну адміністрацію як розпорядника земельною ділянкою.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, прокурор діяв в інтересах держави в особі районної державної адміністрації, обґрунтовуючи тим, що вказаний державний орган не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції.

Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-ро/99 прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, діяв не лише в інтересах Калинівської районної державної адміністрації, а в інтересах держави загалом, у тому числі і Пиківської сільської ради.

Верховний Суд України в постанові Пленуму № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» роз`яснив, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відтак, землі запасу та землі резервного фонду, які знаходяться за межами населеного пункту Пиківської сільської ради Калинівського району, є землями державної власності, а тому Пиківська сільська рада Калинівського району згідно чинного законодавства не наділена повноваженнями щодо розпорядження такими землями. Так, органом, уповноваженим державою на розпорядження землями, які перебувають у державній власності на території Вінницької області, є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Позивач не зазначив відповідачами по справі відповідну районну державну адміністрацію та виконавчий орган, до повноважень якого входить вирішення питань про виділення земельної частки (паю) в натурі із земель резервного фонду чи земель запасу, які знаходься за межами населеного пункту, та, відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України, не подавав клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів.

Також, слушними є доводи апеляційної скарги про безпідставне поновлення позивачу строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не навів обґрунтованих підстав визнати поважними причини пропуску позовної давності. Так, право на позов у ОСОБА_1 виникло у 1995 році, проте з позовом він звернувся лише у 2019 році, зазначивши, що про про відновлення його права йому було роз`яснено лише в січні 2018 року. Проте, позивач не довів належними та допустимим доказами те, що з часу, коли він повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто 1995 року, існували обставини, що перешкоджали б йому у доступі до правосуддя протягом 14 років.

З огляду на зазначене, в силу статті 76 ЦК УРСР, до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4).

З огляду на викладене апеляційна скарга заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Калинівської районної державної адміністрації, яких не було залучено до участі у справі відповідачами, підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи при поданні до суду апеляційної скарги на рішення суду Прокуратурою Вінницької області сплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн.

Враховуючи те, що апеляційний суд прийшов до висновку апеляційна скарга заступника прокурора підлягає задоволенню, а судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають до стягнення на користь Прокуратури Вінницької області з позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Калинівської районної державної адміністрації - задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24.09.2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області про поновлення строку позовної давності та визнання права на земельну частку (пай), - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Вінницької області 1152,60 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 )

Заявник: Прокуратура Вінницької області (; місцезнаходження: вул. Монастирська, 33, м. Вінниця)

Головуючий: Копаничук С.Г.
Судді:Медвецький С.К.

Оніщук В.В.