Справа №442/4451/20
Провадження №2/442/1137/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

01 вересня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

встановив:

20.07.2020 позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. її особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову вказує на те, що 04 листопада 1973 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року було розірвано за її позовом (справа № 442/5038/13-ц). Підставою звернення з позовом про розірвання укладеного між ними шлюбу стало те, що чоловік наприкінці 1990-х років поїхав до Росії для оформлення спадкових прав після смерті батька, і з того часу з власної волі не повертався до України. Близько п`ятнадцяти років шлюб існував формально, оскільки між ними були фактично припинені шлюбні відносини. Дані обставини були встановлені судом та задоволено її позов повністю. З їхніми дітьми: сином ОСОБА_3 , 1978р.н., та дочкою ОСОБА_4 , 1973р.н., він спілкувався тільки у телефонному режимі, але матеріально не допомагав ні їй, ні дітям.

Перебуваючи у шлюбі 04 червня 2007 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , яку вважає її особистою власністю, оскільки така була придбана нею за Договором Комісії №38ДШ-33/3 укладеним з Комунальним підприємством «Управління капітального будівництва» Дрогобицької міської ради за час їхнього окремого проживання, як подружжя, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Після того як відповідач покинув сім`ю, з нею у старій квартирі на АДРЕСА_2 , залишилася проживати її дочка з сім`єю, тому, після виходу на пенсію за вислугою років 01 липня 2003 року виїхала на роботу в Італію, щоб придбати собі недороге житло, а стару квартиру залишити дочці. У 2007 році змогла укласти з КП «Управління капітального будівництва» ДМР вищевказаний Договір Комісії, згідно якого взяла пайову участь у будівництві багатоквартирного будинку на АДРЕСА_3 , сплачуючи вартість квартири частинами. Для укладення даного договору дозвіл чоловіка не був необхідний, тому враховуючи те, що він проживав в іншій країні та не мав наміру повертатися, це був єдиний для неї спосіб придбати житло на той час.

Після завершення будівництва, виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради 06 лютого 2008 року їй було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8кв.м, житловою площею -28,6кв.м.

Оскільки, спірна нерухомість була придбана у період, коли вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, що встановлено у рішенні про розірвання шлюбу, то вважає, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю, з чим відповідач не погоджується.

Згідно ч.б ст.57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України віл 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Позивач подала заяву у якій просила про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомленим про час та місце розгляду справи через оголошення на сайті суду.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, а відтак відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Суд, керуючись вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи; підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Як стверджується матеріалами справи, сторони перебували у шлюбі з 04.11.1972 року. Шлюб розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.08.2013.

Перебуваючи у шлюбі позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору Комісії № 28ДШ-33/3 від 04.2007 з КП «Управління капітального будівництва» Дрогобицької міської ради.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2008 власником квартири АДРЕСА_1 є позивачка - ОСОБА_1 .

Як вбачається з Дозволу на перебування НОМЕР_1 , ОСОБА_5 27.06.2012 отримала дозвіл на довготермінове перебування в Італії.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач жодних доводів на спростування позовних вимог не надав.

Крім цього, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.08.2013 встановлено, що сторони протягом 15 років спільно не проживали, не вели спільного господарства, не підтримували подружніх відносин.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 придбана позивачем ОСОБА_1 за її особисті кошти, а тому суд вбачає визначені законом підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто, шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 01.09.2020.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , остання відома адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя Хомик А.П.