ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/4106/19 Номер провадження 22-ц/814/449/20Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на заочне рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року (час ухвалення судового рішення не зазначено, дата виготовлення повного тексту рішення 06 листопада 2019 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду із вказаним позовом, просило ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 51 136,16 грн. та вирішити питання судових витрат

Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідач приєдналась до Правил надання грошових коштів у вигляді позики, що розміщені на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН», оформила заявку та отримала грошові кошти у вигляді позики на платіжну картку від ТОВ «ВЕЛЛФІН», проте зобов`язання з повернення позики не виконала.

Заочним рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики №71977 від 12.09.2016 року у розмірі 1 596 грн. 10 копійок та 59 грн. 96 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Веллфін», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення їх позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції, не в повній мірі з`ясував всі обставини справи, що призвело до хибних висновків суду першої інстанції та відповідно часткового задоволення позову.

Зокрема в апеляційній скарзі наголошується на тому, що суд першої інстанції не дав належної оцінки умовам укладеного договору, якими передбачено право кредитора нараховувати проценти за користування коштами після закінчення строку дії договору, а саме до повного виконання зобов`язань.

Стверджується про помилковість врахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа №310/11534/13-ц), оскільки у розглянутих справах судами встановлені відмінні фактичні обставини.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є юридичною особою, діє на підставі Статуту, затвердженого Загальними зборами учасників товариства та зареєстроване як фінансова установа, відповідно до розпорядження № 2606 від 27 жовтня 2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.9-11).

Наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №2 1 від 27.10.2015 року затвердженні Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», які розміщені на офіційному веб-сайті товариства https://creditup.com.ua. (а.с.14-26).

Згідно пунктів 4.1., 4.2, 6.3, 6.4, 6.7 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на Сайті товариства, оформлює Заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. У разі прийняття позитивного рішення товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС- повідомлення на телефонний номер зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті. Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету.

За пунктами 6.10., 6.11., 6.12. Правил визначено, що товариство надає позику у порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки зазначено в заявці, перерахування грошових коштів здійснюється в строки не пізніше 1 (одного) робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил надання грошових коштів у вигляді позики оформила на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 1201 грн. шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просить перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua. (а.с.27-33).

ТОВ «ВЕЛЛФІН» прийнято позитивне рішення та 12 вересня 2016 року через ТОВ ВК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача 18.05.2016 року укладено договір про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3, здійснило переказ грошовий коштів в сумі 1 201 грн. на платіжну картку відповідача (а.с.44-49).

На підтвердження укладення договору позики позивач надав копію договору № 71977 від 12 вересня 2016 року, який оформлений сторонами в електронній формі, роздруківку заявки з офіційного веб-сайту товариства https://creditup.com.ua., лист вих..№4403 ВП від 30 серпня 2019 року про перерахування 12.09.2016 року грошових коштів на суму 1 201 грн. на платіжну картку ОСОБА_1 (а.с.34-41).

Відповідач ОСОБА_1 позичені кошти у встановлений договором строк не повернула.

Згідно позову заборгованість становить 51 136 грн. 16 коп., з яких:

1 201 грн. основний борг,

25 176 грн. 54 коп. заборгованість по відсоткам,

24 758 грн. 62 коп. за простроченими відсотками.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, що є підставою для стягнення з неї суми позики з відсотками за користування коштами в межах строку дії договору позики. Вимоги про стягнення відсотків, нарахованих поза межами строку дії договору, не ґрунтуються на законі, суперечать правовим висновкам Верховного Суду, сформульованим у справах з подібними правовідносинами.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, за відсутності іншої домовленості у самому договорі право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а права та інтереси кредитодавця забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав належної оцінки умовам укладеного договору, а саме пунктам 1.2 і 1.5, за умовами яких, на переконання позивача, передбачене право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закнічення строку дії договору.

Згідно пункту 1.2. договору позики №71977 від 12 вересня 2016 року (а.с.34-42) строк дії договору 17 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

З урахуванням наведених вище норм закону, якими визначені поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання», зазначена у пункті 1.2. договору умова про дію договору до «повного виконання позичальником своїх зобов`язань» не є встановленим сторонами строком припинення дії договору, оскільки це суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України.

Отже, як правильно встановив суд першої інстанції, строк дії договору узгоджений сторонами з 12 вересня 2016 року по 29 вересня 2016 року.

Пунктом 1.5. договору сторони погодили щоденну сплату відсотків за користування позикою, яка надана на 17 днів - до 29 вересня 2016 року, на таких умовах:

1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою,

1,9% від суми позики щоденно в межах строку дії договору,

3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений у п.1.2 договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики.

Пунктом 1.6 договору встановлено, що у разі повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою протягом трьох днів після закінчення строку, визначеного п.1.2 цього Договору (29 вересня 2016 року), нарахування процентів у розмірі 3.8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, не проводиться, в іншому випадку проценти нараховуються відповідно до умов п.1.5 цього Договору. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики.

Окрім того, п.3.1. договору встановлено, що позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених цим Договором. Сторони досягли згоди у тому, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до Графіку розрахунків.

У пункті 3.2. зазначено, що строк та проценти за користування позикою та нарахування процентів за цим договором обчислюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти за користування позикою нараховуються з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості за позикою включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою.

Згідно Графіку розрахунків до договору позики (а.с.41 і зворот) : сума по договору 1 201 грн., дата погашення 29.09.2016 року, сума до сплати процентів 395,1 грн., разом до сплати 1 596,10 грн.

Отже, згідно Графіку позичальник має погасити заборгованість одноразовим платежем в останній день строку дії договору.

Системний аналіз наведених умов договору дає підстави для обґрунтованого висновку про те, вони є нечіткими і суперечливими, у зв`язку з чим їх зміст має тлумачитися на користь споживача послуг, тобто позичальника.

За змістом п.1.2., п.1.5., п.3.1., п.3.2. Договору проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою у межах строку дії договору, а нарахування процентів за ставкою 3.8% від суми позики здійснюється у день повернення позики поза межами строку дії договору: «Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики». Але у справі, що розглядається, відсутній факт повернення позики відповідачем.

Отже, в укладеному договорі відсутні чіткі і зрозумілі для споживача умови про право кредитодавця нараховувати проценти за фактичне користування коштами після закінчення строку дії договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано положення «Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», які свідчать про дійсність укладеного між сторонами договору в електронній формі, також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки судом першої інстанції було встановлено факт укладення відповідного договору та вирішено вимоги про стягнення заборгованості за позикою та відсотків за користування коштами.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» залишити без задоволення.

Заочне рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 березня 2020 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов