Справа № 462/2214/18 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/3420/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.07.2019 року у справі № 462/2214/18.

В обґрунтування заяви посилається на те, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. звернувся до суду з поданням, в якому просив тимчасово обмежити його, як боржника, у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань за виконавчим листом №462/2214/18, виданим 30.10.2018 року Залізничним районним судом м. Львова на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики на загальну суму 246719.12 грн. та 2467.20 грн. судового збору. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.07.2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України задоволено та встановлено тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №462/2214/18, виданого 30.10.2018 року Залізничним районним судом м. Львова. З вказаною ухвалою заявник не погоджується, вважає, що така ухвала порушує його права, оскільки він виконує всі необхідні та можливі дії, спрямовані на погашення заборгованості, у зв`язку із чим звернувся до суду із заявою про скасування встановлених обмежень.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 26 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилається на її незаконність та необґрунтованість, вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про те, що ОСОБА_1 свідомо ухилявся від погашення заборгованості, оскільки судом не наведено жодних доказів, які б свідчили про навмисне його ухилення від погашення заборгованості. Зазначає, що ОСОБА_1 двічі виїжджав за межі України у 2019 році для пошуку роботи з метою погашення заборгованості та кожного разу повертався, а сам по собі факт перетину кордону не свідчить про те, що він має намір ухилитись від виконання рішення суду. Повернувшись з-за кордону ОСОБА_1 почав погашати свої боргові зобов`язання, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. Вказує, що ОСОБА_1 не міг погасити заборгованість у більшому розмірі, оскільки в нього на утриманні перебуває малолітня донька та двоє батьків пенсіонерів, і лише працюючи за кордоном, він матиме можливість в подальшому сплачувати наявну заборгованість. Крім того, неможливість виїзду за кордон, позбавить його засобів до існування. Просить скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року.

Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

В день судового засідання, 24.02.2020 року, представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю явки в судове засідання (через недугу), однак належних доказів на підтвердження суду апеляційної інстанції не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць A.A. відкрито виконавче провадження № 57640552 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м. Львова № 462/2214/18 від 30.10.2018 року на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики на загальну суму 246719.12 грн. та 2467.20 грн. судового збору.

Судом першої також встановлено, що для виконання вищевказаного виконавчого листа, приватним виконавцем вживались заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», які були безрезультатними, що слугувало підставою для звернення до суду із поданням про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.07.2019 року встановлено тимчасове обмеження боржнику - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №462/2214/18, виданого 30.10.2018 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , заборгованості за договором позики на загальну суму 246719.12 грн. та 2467.20 грн. судового збору.

Слід зазначити, що ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 25.07.2019 року, ОСОБА_1 не оскаржувалася.

Відповідно до частин 1-3, 5 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Частини 5, 8 ЦПК України передбачають, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Тобто, вирішуючи питання про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України суд повинен з`ясувати наявність обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що у нього відсутнє будь яке майно, змоги заробити кошти у нього немає, така змога є лише працюючи за межами України, і що ним вчиняються усі дії для погашення заборгованості, що підтверджується копіями квитанцій про перерахування стягувачу сумарно 1500 грн. За таких обставин вважає, що відпали підстави для обмеження у його праві виїзду за межі України.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обгрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який даючи оцінку зазначеним заявником підставам для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, вірно зазначив в оскаржуваній ухвалі, що сам лише факт неофіційної роботи за межами України, не можна оцінити як підставу для скасування встановленого обмеження.

Суд критично оцінив доводи заявника, оскільки виконавче провадження відкрито понад рік часу, за весь цей період заявником не було вчинено жодних дій на погашення заборгованості.

З урахуванням дати ухвалення Залізничним районним судом м. Львова судового рішення, тривалості виконання рішення суду, великої суми заборгованості та її суттєвості, посилання заявника, як на підставу для скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, про перерахування ним на виконання судового рішення лише 1500 грн., суд першої інстанції вірно оцінив, виключно, як створення формальної підстави для задоволення заяви боржника, без дійсного намагання виконати судове рішення.

Суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, що сукупність досліджених обставин справи, не дають на час розгляду заяви підстав дійти переконливого висновку про вчинення боржником дій з метою погашення заборгованості, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань не підтверджено належними доказами, а відтак не можна стверджувати про виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався із заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, і з часу постановлення Залізничним районним судом м. Львлова від 28.08.2019 року про відмову в задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, обставини справи фактично не змінились.

Виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заявник, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, суду не надав.

Аналізуючи зміст заяви ОСОБА_1 від 04.09.2019 року, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що доводи заяви зводяться до безпідставності та неправомірності звернення приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межу України, що таке звернення суперечить ст. 33 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України, ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у виконавця відсутні підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання судового рішення, що могло б бути підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

На думку колегії суддів такі доводи заяви не можуть братися до уваги, оскільки зазначені обставини досліджувалися Залізничним районним судом м. Львова при розгляді подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України та постановленні судом ухвали за наслідками розгляду подання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 25.07.2019 року, якою встановлено тимчасове обмеження боржнику - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно виконавчого листа №462/2214/18, виданого 30.10.2018 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , заборгованості за договором позики на загальну суму 246719.12 грн. та 2467.20 грн. судового збору, ОСОБА_1 не оскаржувалася, що свідчить про те, що ОСОБА_1 погодився з встановленими судом обставинами та висновками суду, про які зазначено у судовому рішенні.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України, оскільки не є тими обставинами, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 8 ст.441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 28.02.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.