Справа № 522/4574/20
Провадження № 2/522/4206/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді: Кічмаренко С.М.,

за участю секретаря Десятник Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору дарування удаваним правочином,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пенчев Костянтин Леонтійович, в якому просить визнати договір дарування 400/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.10.2019 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1-1188, - удаваним правочином, а саме договором купівлі-продажу, укладеним за ціну 16 200 (шістнадцять тисяч двісті) доларів США.

Позивачка зазначає про те, що у жовтні 2019 року вони з чоловіком, ОСОБА_2 вирішили придбати 400/1000 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власницею вказаної частки квартири була ОСОБА_3 . За домовленістю між чоловіком Позивачки ОСОБА_2 , вартість вказаної частки квартири за договором купівлі-продажу мала б складали 16 200 доларів США.

В березні 2020 року ОСОБА_1 стало відомо, що між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, було укладено договір дарування від 11.10.2019 року, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим Костянтином Леонтійовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1-1188, за яким Дарувальником ( ОСОБА_3 ) даровано Обдаровуваному ( ОСОБА_2 ) 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (копія договору дарування додається до позову).

Позивачка зазначає, що дана обставина стала великою несподіваною для неї, оскільки, вказаний договір дарування квартири укладено між сторонніми особами, та станом на 11 жовтня 2019 року, вказані 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири АДРЕСА_1 її чоловік мав би придбати за договором купівлі-продажу, оскільки на її придбання були взяті кошти із їх сімейного бюджету, до того ж, про передачу коштів у сумі 16 200 доларів США була складена відповідна розписка від 11 жовтня 2019 року.

Позивачка зазначає, що укладення сторонами договору дарування, замість договору купівлі-продажу, суттєво та негативно впливає на її права щодо набутого у власність майна її чоловіком, а саме 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана частка квартири є майном, набутим подружжям за час шлюбу та має належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Позивачка вказує, що має місце приховування правочину, а саме: договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а отже удаваність укладеного між ними договору дарування.

Від Відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги та обставини, викладені у позовній заяві він визнає та погоджується з правовою оцінкою обставин, наданою Позивачкою, вказавши, що за рекомендаціями ріелторів та продавця, з метою економії часу та уникнення формальностей, було досягнуто згоди, замість договору купівлі-продажу, юридично оформити угоду по відчуженню частки квартири, шляхом укладення договору дарування та дійсно фактично, між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаної частки квартири, за придбання якої ним було сплачено ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16 200 доларів США.

У судовому засіданні представника Позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, у якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглядати справу без її участі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пенчев Костянтин Леонтійович у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, причини неявки суду не повідомив, заяв по суті справи суду не подавав.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1)факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним;

2)спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3)настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Позивач має довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин та виникнення між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судом встановлено, що 27 березня 2004 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) було укладено шлюб, про що видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У жовтні 2019 року подружжя вирішило придбати 400/1000 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власницею якої була ОСОБА_3 . За домовленістю між чоловіком Позивачки ОСОБА_2 , вартість вказаної частки квартири за договором купівлі-продажу мала б складали 16 200 доларів США.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

11 жовтня 2019 року між ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 , з іншого боку, було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим Костянтином Леонтійовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1-1188, за яким Дарувальником ( ОСОБА_3 ) даровано Обдаровуваному ( ОСОБА_2 ) 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у даному випадку саме на безоплатну передачу квартири.

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно власноруч складеної розписки від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , остання отримала від ОСОБА_2 грошові кошти за придбання 400/1000 частки квартири АДРЕСА_1 у сумі 16 200 доларів США.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Така ж правова позиція наведена Верховним Судом України 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним, та зроблено правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин («мнима угода») - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, шо саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Верховний суд України у своєму рішенні по справі № 6-1026цс16 дійшов висновку, оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зважаючи на наявність розписки на день укладення договору дарування, отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів за відчуження 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири АДРЕСА_1 (що вказує на укладення договору купівлі-продажу), при одночасному укладенні договору дарування, суд дійшов висновку, що є всі підстави вважати, що має місце приховування правочину, а саме: договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Договір дарування, укладений 11.10.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим Костянтином Леонтійовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1-1188 є саме удаваним правочином, оскільки перехід права власності на 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , відбувся, а за придбання вказаного об`єкта нерухомого майна були сплачені грошові кошти, про що ОСОБА_3 була складена відповідна розписка.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). У відповідності до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваного договору дарування, впливає на права ОСОБА_1 щодо набутої у власність 400/1000 (чотириста тисячних) часток квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана частка квартири є майном, набутим подружжям за час шлюбу та має належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Порушені права Позивачки підлягають судовому захисту, шляхом визнання договору дарування удаваним правочином, а саме договором купівлі-продажу, укладеним за ціну 16 200 (шістнадцять тисяч двісті) доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на день укладення договору 11 жовтня 2019 року (1 долар США = 24,5305 грн), еквівалентно 397 394,10 грн.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 77, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 352 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 218, 235, 368, 372, 655, 717, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Пенчев Костянтин Леонтійович, про визнання договору дарування удаваним правочином - задовольнити.

Визнати договір дарування 400/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим Костянтином Леонтійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1-1188, - удаваним правочином, а саме договором купівлі-продажу, укладеним за ціну 16 200 (шістнадцять тисяч двісті) доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на день укладення договору, еквівалентно 397 394,10 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С.М.Кічмаренко