Постанова

Іменем України

14 вересня 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10136/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Клок Валентина Володимирівна,

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Ковбеля М.М.

від 26 травня 2020 року

у справі №362/4705/19 Васильківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна Оксана Петрівна,

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України просив визнати недійсним Договір про поділ майна подружжя від 18 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П. та зареєстрований в реєстрі за №2056.

Позов обґрунтовано тим, що між сторонами укладено договір про поділ майна подружжя, до якого було включено наступне майно: житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться в с. Кожухівка Васильківського району Київської області; земельна ділянка, що знаходиться в с. Данилівка Васильківського району Київської області; земельна ділянка, що знаходиться на території Вільшансько-Новоселищної сільської ради Васильківського району Київської області; автомобіль марки TOYOTA, державний номерний знак НОМЕР_1 ; причіп модель ПВ-01Б, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Зазначав, що нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельні ділянки, яке входить до предмету Договору про поділ майна подружжя, ще на момент придбання такого майна вже було поділено між сторонами, а тому, на думку позивача, у відповідності до вимог сімейного законодавства не могло бути предметом оспорюваного правочину.

Позивач, посилався на те, що він не маючи юридичної обізнаності, уклав оспорюваний правочин, чим допустився грубої помилки, та при цьому позбавив себе права власності на частину нерухомого майна - одну земельну ділянку та житловий будинок, залишивши у своїй власності інші дві земельні ділянки, які і так були його приватною власністю. Вважав, що за таких обставин наявні підстави для визнання договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що житловий будинок та одна із земельних ділянок не можуть бути предметом оспорюваного правочину, оскільки ще до укладення договору дане нерухоме майно належало на праві власності ОСОБА_1 , а відтак не входило до обсягу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу.

Зазначив, що за приписами ст. 64, 69 СК України подружжя має право розподілити між собою лише те майно, що є їх спільною сумісною власністю, а не особистою приватною власністю, та поряд з цим подружжя має право на укладення договорів між собою. Однак, відчуження майна, що є особистою приватною власністю одного з подружжя може відбуватися лише за договорами купівлі-продажу, міни чи дарування. Вважав, що за таких обставин, укладаючи договір, ОСОБА_1 помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції, посилаючись у своєму рішенні на те, що ОСОБА_1 розумів природу правочину, свої права та обов`язки, про що є застереження в пункті 7 Договору, залишив поза увагою, що земельні ділянки не були спільною сумісною власністю, як про це вказано в п. 5 Договору.

Крім того, зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що сторонам не був відомий зміст оспорюваного правочину, так як в ньому зазначено взаємовідносини сторін щодо розпорядження майном, вказаного у п. 3.3., якого взагалі не існує.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд проігнорував доводи позивача, що позбавлення його права власності на нерухоме майно завдало істотної шкоди, оскільки інше нерухоме майно у нього відсутнє.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.05.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідачка подала відзив. Вказувала, що суд першої інстанції, посилаючись на те, що незнання закону або його неправильне тлумачення не свідчить про укладення договору під впливом помилки, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Третя особа своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського РУЮ Київської області. Після одруження прізвище дружини - ОСОБА_2 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

До ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а саме 18 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П. та зареєстрований в реєстрі за №2056 (далі - Договір).

Пунктом 2 Договору передбачено, що предметом цього договору сторони визначили житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 , земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_2 , земельну ділянку, що знаходиться на території Вільшансько-Новоселицької сільської ради, транспортний засіб TOYOTA та причіп (далі - майно).

У Договорі зазначено, що майно, відносно якого укладається цей Договір, є спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося за час шлюбу, що був укладений 21.09.2002.

Відповідно до п. 3.1. Договору майно (житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться в АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 30.09.2003 державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Павленко Н.В.; Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №444952, виданого управлінням Держкомзему у Васильківському районі 05.07.2010 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 30.09.2003 державним нотаріусом Павленко Н.В. Вказана земельна ділянка має площу 0,1581 га.

Згідно п. 3.2. Договору майно (земельна ділянка, що знаходиться в с. Данилівка та земельна ділянка, що знаходиться на території Вільшансько-Новоселицької сільської ради, транспортний засіб марки TOYOTA та причіп) значиться за ОСОБА_1 : на підставі наявності запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 214, номер запису про право власності 16242913. дана земельна ділянка знаходиться в с. Данилівка Васильківського району та площу 0,1003 га); на підставі наявності запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна214, номер запису про право власності 18379911. Вказана земельна ділянка знаходиться на території Вільшансько-Новоселицької сільської ради та має площу 0,1000 га); свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого та зареєстрованого Центром 3246 30.08.2016 (автомобіль марки TOYOTA ); свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого та зареєстрованого Васильківським РЕВ при УДАІ ГУ МВС в Київській області 22.01.2008 (причіп модель ПВ-01Б).

В пункті 5 Договору сторони домовились, що право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1581 га, припиняється та лишається у власності ОСОБА_2 ; право спільної сумісної власності подружжя на вищевказані інші дві земельні ділянки, площею 0,1003 га, та 0,1000 га, а також двох транспортних засобів припиняється та лишається у власності ОСОБА_1 .

В пункті 7 договору містяться застереження про те, що сторони підтверджують, що при укладенні цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, і не страждають на захворювання, які б перешкоджали цьому; не визнані у встановленому порядку недієздатними (обмежено дієздатними); розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається на вигідних для них, сторін, умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого Васильківським міськрайонним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області 27.10.2018 ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати договір про поділ майна подружжя, укладений з відповідачем, недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виді нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

За правилами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №171/2190/17, а у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція також висловлена в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №752/18987/16-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався, що він посилався, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного правочину, було спільною сумісною власністю подружжя. Незважаючи на те, що майно було набуте під час шлюбу, в силу закону воно не було спільною сумісною власністю подружжя, відтак і не могло бути предметом поділу між подружжям. Зазначав, що він через свою юридичну необізнаність з приводу правового статусу нерухомого майна допустився грубої помилки при укладенні Договору про поділ майна подружжя.

Встановивши, що під час укладення договору позивач допустився помилки через свою юридичну необізнаність щодо правового статусу нерухомого майна, тобто через незнання закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

До того ж, суд при вирішенні спору врахував, що обсяг майна, яке є предметом оспорюваного договору, було визначено сторонами за їх взаємною згодою.

Судом першої інстанції також враховано, що неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення оспорюваного правочину, який при цьому був укладений за добровільною згодою сторін, зокрема що стосується переліку нерухомого майна, ознайомлення позивача зі змістом договору, не може бути підставою для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції також відповідає правовій позиції, висловленій у вищевказаній постанові Верховного Суду від 31.10.2018.

Інших обставин, які згідно вимог ст. 229 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним судом першої інстанції не встановлено.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував, що подружжя за приписами сімейного законодавства має право розподілити між собою лише те майно, що є їх спільною сумісною власністю, а не особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Відчуження майна, що є особистою приватною власністю одного з подружжя може відбуватися лише за договором купівлі-продажу, міни чи дарування. З огляду на те, що частина нерухомого майна на час укладення договору була зареєстрована на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 останній вважав, що помилився щодо обставин, які мають істотне значення,

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апеляційної скарги, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви такі підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції. А згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом тієї обставини, що дві земельні ділянки, площею 0,1000 га, та площею 0,1003 га, не могли бути предметом оспорюваного правочину, так як на праві особистої приватної власності належать ОСОБА_1 .

Дійсно, як вбачається зі змісту Договору про поділ майна подружжя вищевказані земельні ділянки на момент укладення договору на праві особистої приватної власності значилися за позивачем.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, виникло в листопаді 2016 року, а на земельну ділянку, площею 0,1003 га, в серпні 2016 року (а.с. 17-18).

Однак, зазначення в оспорюваному договорі про те, що дані земельні ділянки необхідно залишити за ОСОБА_1 не свідчить, що договір про поділ майна подружжя укладено позивачем під впливом помилки.

Отже, доводи апеляційної скарги, що частина нерухомого майна, яке придбано за час шлюбу, не може бути предметом Договору, не мають правового значення для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд проігнорував доводи позивача про позбавлення його права власності на нерухоме майно та таке завдало істотної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звертаючись до суду з позовом позивач просив розглянути немайновий спір.

Фактично докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай