Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 628/3517/15-ц

провадження № 61-42719св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 лютого 1993 року по 16 липня 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 та придбано автомобіль марки «Opel», модель «Astra», 2006 року випуску.

Оскільки право власності на вказане нерухоме майно належить ОСОБА_2 , а автомобіль 09 червня 2012 року знято відповідачем з реєстрації в органах ДАІ, а 12 червня цього ж року без її згоди відчужено за договором купівлі-продажу іншій особі, то просить суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля в розмірі

82 500,00 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив застосувати строки позовної давності.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, розташованого за вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Opel», модель «Astra,

2006 року випуску в розмірі 82 500,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спірні житловий будинок та автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому чоловіка та жінки є рівними, але оскільки відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_1 , то вона має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 спірного транспортного засобу, визначеної на момент розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідно до постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 07 лютого 2014 року № 5) правила про позовну давність на позови визнання права власності не поширюється, тому ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом в межах позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2016 року в частині визначення розміру компенсації вартості автомобіля, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Opel», модель «Astra, в розмірі

21 510,72 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, але оскільки ОСОБА_2 продав указаний автомобіль за 43 021,44 грн, то на користь позивача слід стягнути відповідну компенсацію в розмірі 21 510,72 грн.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду.

Передаючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а відповідач не довів, що воно були придбане за кошти, які належали йому особисто. Проте, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги, у якій відповідач указав, що позивач звернулася до суду після спливу позовної давності, про що він подав заяву до суду першої інстанції, та не дав правової оцінки доказам на їх підтвердження й не навів в ухвалі мотивів їх відхилення. Постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року в справі № 6-617цс17 та 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Повторний апеляційний перегляд справи

Постановою апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Куп?янського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності відмовлено.

Вирішено питання щодо про розподіл судових витрат

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого завлено відповідачем.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 серпня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року та передати справу на новий розгляд до цього суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов?язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв?язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Щодо стягнення грошової компенсації, заявниця вказує, що апеляційним судом не вказано жодного обґрунтування стосовно часу, з якого вона довідалася та могла довідатися про порушення свого права щодо вказаних вимог.

Доводи інших учасників справи

09 листопада 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Куп?янського міськрайонного суду Харківської області.

У жовтні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

з 09 лютого 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Куп?янського міськрайонного суду Харківської області від 16 липня 2012 року.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти побудовали житловий будинок АДРЕСА_1 та придбали автомобіль марки «Opel», модель «Astra»,

2006 року виробництва.

Таким чином, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Opel», модель «Astra», 2006 року випуску набуте сторонами за час шлюбу, що ними не заперечується.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказане майно є об`єктом особистої власності, відповідач не надав.

09 червня 2012 року відповідач зняв спірний автомобіль з реєстраційного обліку, а 12 червня цього ж року - відчужив за договором купівлі-продажу іншій особі.

Згідно з актом від 12 червня 2012 року, який є одночасно договором комісії, спірний автомобіль ОСОБА_2 продав за 43 021,44 грн.

Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 173).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого завлено відповідачем.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі відповідає.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Щодо спільного сумісного майна подружжя

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 та частиною першою статті 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а відповідач не довів, що воно були придбане за кошти, які належали йому особисто.

Щодо строків позовної давності

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Отже, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.

Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Тому у випадках передбачених, зокрема, частиною другою статті 72 СК України, мають застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, яка також застосовується до спірних правовідносин, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2017 року в справі № 6-617цс17 та

24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля в розмірі 82 500,00 грн з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. При цьому апеляційний суд встановив, що про порушене своє право щодо відчуження спірного автомобіля позивачка довідалась 12 червня

2012 року за час перебування сторін у шлюбі.

А тому в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 82 500,00 грн постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року слід залишити без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1, оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями - скасувати, та залишити в силі в цій частині рішення Куп?янського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2016 року.

В іншій частині постанову апеляційного суду Харківської області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун