Номер провадження: 22-ц/813/2790/20
Номер справи місцевого суду: 2-7753/07
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

правонаступник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 рокупо справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності, ухваленого під головуванням судді Михайлюка О.А., -

в с т а н о в и в:

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, посилаючись на те, що 10 травня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , на виконання якого позивач передав відповідачу попередньо оговорену суму в рахунок вартості домоволодіння, а відповідач передала позивачу зазначене домоволодіння у власність. Оскільки, позивач має намір нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, однак відповідач ухиляється від цього, посилаючись на тяжкий стан здоров`я, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеним 10 травня 2007 року між ОСОБА_2 (продавець), з одного боку та ОСОБА_1 (покупець), з іншого боку дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень 3-7, А-3-8, А-3-9, а також літ. «В».

Не погоджуючись з рішенням суду, 20 червня 2017 року ОСОБА_3 , яка за заповітом є спадкоємцем усього майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якої просила рішення суду скасувати з тих підстав, що розгляд справи носив формальний характер, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права, а також були порушені норми процесуального права (а.с. 30-34 т. 1).

Одночасно ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з тих підстав, що під час оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апелянту стало відомо, що за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала померлій (а.с. 35 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 року та справа призначена до розгляду (а.с. 49 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 204-205 т. 1).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено (а.с. 207-209 т. 1).

На постанову апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу (а.с. 1-3 т.2).

Постановою Верховного суду України від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 44-47 т. 2).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає, а апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 10 травня 2007 року між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , на виконання якого позивач передав відповідачу обговорену заздалегідь грошову суму в рахунок вартості домоволодіння, а відповідач передала позивачу домоволодіння у власність.

61/360 частин вищевказаного домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2005 року.

Відповідно до технічного паспорту до складу 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 входять наступні приміщення: А-3-1, А-3-2, А-3-3, А-3-4, А-3-5, А-3-6, А-3-7, А-3-8, А-3-9, а також гараж літ. «Б».

З договору купівлі-продажу від 10 травня 2007 року, вбачається, що передача об`єкта продажу виконується одночасно з підписанням договору, грошову суму в рахунок власності домоволодіння продавець отримав від покупця до підписання договору.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, підтвердивши, що угода купівлі-продажу відбулась у 2007 році, позивачем були виконані усі умови договору, вона отримала грошові кошти (а.с. 19 т. 1).

ОСОБА_1 разом зі своєю родиною з 2007 року проживає та зареєстрований в спірному будинку, що підтверджується довідкою (витягом з будинкової книги про склад сім`ї), та копією будинкової книги (а.с. 80, 89 т. 1).

З 2007 по 2010 роки ОСОБА_1 уклав договори на отримання комунальних послуг з ВАТ «Одесагаз», ТОВ «Інфокс»,ВАТ «Укртелеком» за обслуговування будинку АДРЕСА_1 , та регулярно сплачує комунальні послуги, що підтверджується квитанціями, в яких платником зазначено ОСОБА_1 (а.с. 90-171 т. 1).

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Згідно статті 292 ЦПК України (в редакції 2004 року), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України (в редакції 2004 року), апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За таких підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою у червні 2017 року, ОСОБА_3 подала до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, заява мотивована тим, що під час оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апелянту стало відомо, що за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала померлій, реєстрація права власності за ОСОБА_1 відбулась після відкриття спадщини, внаслідок чого строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , починаючи з 2007 року проживав у будинку, здійснював оплати за комунальні послуги, а також зареєструвався у будинку, при цьому за своє життя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не оскаржувала рішення суду.

Приймаючи до уваги, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_4 без поважних причин пропущений строк на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу (10 років), який також сплив для ОСОБА_2 , яка за своє життя не оскаржила рішення суду.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

На підставі вищенаведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду по суті апеляційної скарги та приходить до висновку, що скасування рішення суду від 12 грудня 2007 року про визнання права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, яке набрало законної сили та є виконаним, призведе до порушення його права власності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічна за змістом норма містилась і у статті 292 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Згідно зі ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, встановлено, що апеляційний суд, приймаючи до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 року, не звернув уваги на те, що процесуальний строк на оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одесивід 12 грудня 2007 року, який сплив для ОСОБА_2 , є таким, що сплив і для ОСОБА_3 . Не вирішивши питання про поновлення пропуску такого сроку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , як правонаступника відповідача, дійшов передчасного висновку про можливість перегляду судового рішення за вказаною апеляційною скаргою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв у фактичне користування спірну частину домобудівлі, зареєструвався у вказаному домоволодінні, переоформив на своє ім`я особові рахунки та договори про надання послуг та протягом останніх 10 років виконував обов`язки щодо утримання будинку.

ОСОБА_2 з 2007 року припинила оплату та до дня своєї смерті не проявляла себе, як власник частини домоволодіння, а також не оскаржувала рішення суду.

Також судом приймається до уваги і та обставина, що ОСОБА_2 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли 61/360 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належалі ОСОБА_1 (а.с. 22 т. 1).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла до висновку про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, а апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 374, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

В задоволені заяви ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 рокупо справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності відмовити.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2007 рокупо справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра