Справа № 477/883/19
Провадження № 22-ц/812/91/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

розглянувши в письмовому проваджені без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене у приміщені цього ж суду головуючим суддею Полішко В.В., вступна та резолютивна частини проголошені цього ж дня, повний текст складено 08 листопада 2019 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Центр фінансових рішень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А

У квітні 2019 року товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК» «Центр фінансових рішень») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, щоміж ними та відповідачем 19 серпня 2016 року, шляхом підписання заяви на отримання кредиту, укладено кредитний договір № .

Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит на загальну суму 24000,00 грн., встановлено відсотки за користування кредитом: 2% від суми кредиту (400 грн. - початковий процент; 3,69% щомісячні проценти - від суми кредиту; 11,99% - річних від суми боргу за договором. Крім цього, передбачена пеня у разі несвоєчасного виконання зобов`язань 0,3% щоденна пеня від загальної суми прострочення. Строк договору 36 місяців, з кінцевим терміном повернення кредиту 09 серпня 2019 року.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином покладені на нього обов`язки не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 13 березня 2019 року становить: 46909,92 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 18528,39 грн.; заборгованість за річними відсотками - 1330,59 грн.; заборгованість за щомісячними відсотками - 15050,94 грн.; заборгованість за штрафними санкціями /пенею - 12000,00 грн., Товариство просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь вказану суму боргу.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК» «Центр фінансових рішень» заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2016 року № станом на 13 березня 2019 року у сумі 41874 грн. 36 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 18528,39 грн.; заборгованість за річними процентами - 1330,59 грн.; заборгованість за щомісячних процентами - 15050,94 грн.; заборгованість за штрафними санкціями/пенею - 6964,44 грн. та 1714 грн. 68 коп. судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказував на порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилаючись на необґрунтованість такої та просить її відхилення та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги позивача доведені й обґрунтовані, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, що утворилася у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань у строки і на умовах, передбачених договором.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами .

Нормами ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.ст.629,525,612,611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК» «Центр фінансових рішень», шляхом підписання заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг, укладено кредитний договір № .

Позичальник ОСОБА_1 своїм підписом у заяві № від 19 серпня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» підтвердив, що вказана заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК Центр фінансових рішень становлять кредитний договір між банком та ним, умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту/кредитів, йому роз`яснені та зрозумілі. Також підтвердив, що отримав примірник кредитного договору та погодив отримати шляхом роздрукування з веб - сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів від ТОВ «ФК ЦФР» ( а.с.6-7).

Відповідно до п.3 кредитного договору ОСОБА_1 доручив ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати, за рахунок отримуваного ним кредиту, такі суми грошових коштів: кошти у розмірі 20000 грн. на відповідний картковий рахунок вказаний ним із призначенням платежу без ПДВ; суму страхового платежу в розмірі 3600 грн. на рахунок ПАТ «Страхова компанія ТАС» та 400 грн. оплата початкового проценту (а.с.6,7).

Відповідно до платіжного доручення № 190090255 від 19 серпня 2016 року кредитні кошти позивачем в повному обсязі були перераховані на рахунок зазначений позичальником (а.с.78).

За умовами Договору відповідач отримав кредит у розмірі 24000 грн., на строк 36 місяців зі сплатою 11,99 % річних та щомісячних процентів 3,69%, із щомісячним погашенням кредиту за графіком платежів, що є додатком до зазначеного договору.

Згідно погодженого сторонами графіку погашення заборгованості: розмір щомісячного платежу з 12 вересня 2016 року по 10 липня 2019 року складає 1680 грн.39 коп., а з 10 липня по 08 серпня 2019 року - 1680 грн.34 коп., загальна вартість кредиту становить 60 493,99 грн. (а.с.7).

З довідки №-3107850-SG від 13 березня 2019 року вбачається, що в період з 19 серпня 2016 року по 07 листопада 2018 року (відповідачем здійснено останній платіж) на погашення боргу за кредитним договором надійшло 22 618 грн. (а.с.52,53).

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 13 березня 2019 року утворилась заборгованість у сумі 46909,92 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 18528,39 грн.; заборгованість за річними відсотками - 1330,59 грн.; заборгованість за щомісячними відсотками - 15050,94 грн.; заборгованість за штрафними санкціями /пенею - 12000,00 грн.

Суд першої інстанції дослідивши зібрані у справі докази й надавши їм належну оцінку, застосувавши відповідні норми матеріального права, правильно виходив з наявності договірних відносин за кредитним договором, невиконання зобов`язань за цими договорами відповідачами, а також щодо доведеності розміру заборгованості відповідно до розрахунку позивача, який не спростований стороною відповідачів.

Посилання в апеляційній скарзі на неукладеність кредитного договору, оскільки на думку відповідача, договір не підписано позивачем, спростовано матеріалами справи, з яких вбачається, що Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК`ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року є публічна пропозиція ТОВ укласти кредитний договір (отримати інші послуги), кредитний договір укладається шляхом приєднання позичальника до цих умов. Приєднання позичальника до цих умов здійснюється через підписання ним заяв за формами, закріпленими в додатках до цих умов (заява про приєднання, заява про отримання). Умови отримання кредитів та інших послуг разом із заявою про приєднання і заявою на отримання кредитних коштів становлять кредитний договір.

Між ОСОБА_1 , як позичальником та ТОВ «ФК» «ЦФР», як кредитодавцем 19 серпня 2016 року було досягнуто в письмовій формі згоди з усіх істотних умов кредитного договору, що засвідчено позичальником своїм підписом у заяві про приєднання до умов отримання кредитних коштів та інших послуг від ТОВ «ФК» «ЦФР» та у заяві № від 19 серпня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК» «ЦФР».

Як вбачається з руху коштів по кредиту, ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, на вказаний ним рахунок, частково здійснював погашення кредитної заборгованості, що свідчить про його згоду з умовами та порядком кредитування. А відтак відсутність в заяві про приєднання до Умов отримання кредитів та у заяві про отримання кредиту підпису кредитора не порушує права відповідача.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.375 ЦК України є підставою для залишення судового рішення в цій частині без змін.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2016 року станом на 13 березня 2019 року позивачем нараховані відповідачу за порушення строків розрахунків штрафні санкції /пеня у розмірі 12000,00 грн.

Із заявою про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 до суду першої інстанції не звертався.

Вирішуючи питання щодо стягнення пені та зменшуючи її розмір до 6964 грн.44 коп., суд першої інстанції виходив із вимог 551 ЦК України, врахувавши ступень виконання відповідачем зобов`язання, та із застосування спеціальної позовної давності один рік, передбаченої ч.2 ст.258 ЦК України, без подання відповідної заяви відповідачем.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується.

Тривалість загальної і спеціальної позовної давності визначена ст.ст. 257 і 258 ЦК України. Однак відповідно до частини першої статті позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Проте нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і на спеціальну позовну давність.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-474цс16, від 24 червня 2015 року у справі №6-738цс15, від 18 березня 2015 року у справі №6-25цс15.

Ухвалюючи рішення щодо стягнення пені, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач заяву про застосування наслідків спливу позовної давності не заявляв і взагалі не брав участі у судовому розгляді справи в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на відсутність заяви відповідача про застосування строку позовної давності у даній справі, висновок суду першої інстанції про застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за штрафними санкціями (пенею), як підставу для зменшення розміру такої заборгованості є невірним, а тому підлягає виключенню із мотивувальної частини.

Оскільки позивачем вказане рішення суду в апеляційному порядку в цій частині неоскаржується, відповідач доводів щодо незгоди з розміром стягнутої суми пені в апеляційній скарзі не зазначає, підстав для його перегляду в цій частині колегія суддів не вбачає.

За такого, вважати правовою підставою для зменшення розміру обставини, передбачені ст.551 ЦК України.

Отже має місце неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права - ст.ст.258, 267 ЦК України, що є обов`язковою підставою для зміни рішення суду в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Посилання апеляційної скарги щодо невідповідності довідки від 13 березня 2019 року та виписки з особового карткового рахунку ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме відсутність посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, колегія суддів відхиляє.

Пунктом 336 Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012р. № 578/5, підтверджується, що саме банківська виписка має статус первинного документу, що фіксують факт виконання операції та слугують підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах віднесені, серед іншого, касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків, корінці квитанцій і касових чеків.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 24000 грн., оскільки такі наявні в матеріалах справи.

Крім того, матеріалами справи підтверджено виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 протягом значного часу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Приймаючи до уваги вищевикладене, та в силу ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за штрафними санкціями (пенею), як підставу для зменшення розміру такої заборгованості.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 жовтня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за штрафними санкціями (пенею), як підставу для зменшення розміру такої заборгованості.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.