КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року місто Київ

Справа 368/931/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/187/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Кулікової С.В.

секретарі судового засідання Миронюк І.В., Гордійчук Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто допомога» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року (у складі судді Іванюти Т.Є., повний текст рішення виготовлений 14 грудня 2018 року)

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» до ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої підприємству при виконанні трудових обов`язків та за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивував свої вимоги тим, що 01.07.2016 року до ТОВ «Авто Допомога» був прийнятий на роботу на посаду водія відповідач. 16 липня 2016 року згідно наказу №3т за ним було закріплено автомобіль «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер НОМЕР_1 та причіп «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак НОМЕР_2 .

19.07.16 р. приблизно 13 год. 00 хв., на перехресті вул. Широкої та Передової у м. Дніпропетровську, відповідач знаходячись у стані наркотичного сп`яніння, вчинив ДТП, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та були знищені. Також під час вищезазначеної ДТП відповідачем було знищено вантаж, який перебував в причепі.

Згідно постанови Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні ДТП.

Крім того, 11.01.2017 року Кагарлицьким районним судом Київської області ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 130 Кодексу України про АП, встановлено, що вказане ДТП він вчинив у стані наркотичного сп`яніння.

Для встановлення дійсного розміру спричиненої відповідачем майнової шкоди позивач звернувся до ФОП ОСОБА_5 , котрим було складено Звіт № 3354 про незалежну оцінку з визначення матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 268 677,75 грн. Витрати позивача за проведення оцінки матеріального збитку за Звітом № 3354 склали 700 грн.

Крім того, ФОП ОСОБА_5 було складено Звіт № 3353 про незалежну оцінку з визначення матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 259980 грн. Витрати позивача на проведення незалежної оцінки матеріального збитку за Звітом № 3353 складають 700 грн.

Також відповідачем було здійснено знищення вантажу, що на час настання події знаходився в причепі, внаслідок чого позивачу було завдано майнові збитки у розмірі 41284,80 грн.

Загальний розмір майнової шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок вчинення відповідачем ДТП складає 571342,55 грн.

16 січня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади водія за прогул.

27.01.2017 року на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про відшкодування завданої шкоди в добровільному порядку, яку відповідач залишив без задоволення.

Так як відповідачем завдано майнову шкоду позивачу під час виконання трудових обов`язків, в стані наркотичного сп`яніння, а завдану шкоду відповідач добровільно не відшкодував, то просили стягнути з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Авто Допомога», у відшкодування шкоди завданої під час виконання трудового обов`язку у зв`язку з пошкодженням/знищенням транспортного засобу «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер НОМЕР_1 у розмірі 268677,75 грн. , відшкодувати шкоду завдану пошкодженням транспортного засобу «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 259980 грн., витрати понесені у зв`язку з оцінкою розміру шкоди 1400 грн. та судові витрати.

Крім того, 16.11.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Допомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яка ухвалою Кагарлицького райсуду об`єднана в одне провадження з первісним позовом. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в процесі розгляду цивільної справи № 368/931/17 на вимогу суду 08 листопада 2017 року відповідачем ТОВ «Автодопомога» надано для огляду до суду належну йому трудову книжку серії НОМЕР_3 , оригінал якої знаходиться в справі. Згідно записів трудової книжки від 26 липня 2016 року ТОВ « Авто Допомога» зазначено, що згідно наказу № 20-к від 25 липня 2016 року він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів.

Згідно пункту 10 запису вказаної трудової книжки від 16 січня 2017 року відповідно до наказу № 30/1-к його було звільнено з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ.

Однак в день звільнення з роботи як і до часу звернення до суду з даним позовом, йому не виплачено розмір належної йому заробітної плати, про нараховані грошові кошти у визначеному розмірі та у письмовій формі він повідомлений не був.

Також ТОВ «Авто Допомога» умисно затримує видачу належної ОСОБА_1 трудової книжки, в результаті чого він незаконно обмежений у працевлаштуванні.

Крім того ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного стану, він на протязі 10 місяців фактично позбавлений можливості офіційного працевлаштування, отримання доходів як засобу свого існування та матеріального забезпечення як свого життя так і утримання сім`ї. Відсутністю засобів до існування були порушені його нормальні життєві зв`язки, оскільки невиплата зарплати поставила його в скрутне матеріальне становище.

А тому, позивач просив стягнути з ТОВ «Авто Допомога» на його користь: невиплачену заробітну плату за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року в розмірі 9000 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 січня по 16 листопада 2017 року в розмірі 23878 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року в задоволенні позову ТОВ «Авто допомога» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої підприємству при виконанні трудових обов`язків відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Допомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Авто Допомога» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року в розмірі 10150 грн, та середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16.01.2017 року по 01.08.2018 року в розмірі 44655 грн. 25 коп.

Стягнуто з ТОВ «Авто Допомога» на користь держави судовий збір в сумі 5480 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ «Авто допомога»» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто допомога» та стягнути з ОСОБА_1 завдану шкоду в розмірі 571342 грн. 55 коп.

В апеляційній скарзі посилались на те, що оскаржуване рішення постановлено за неповного з`ясування та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Рішення ухвалено за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так, судом встановлено факт настання дорожньо-транспортної пригоди і пошкодження майна належного позивачу за вини відповідача, але не повно з`ясовано обставини, за котрих настало пошкодження майна, проігноровано факт, що відповідач під час настання ДТП, перебував у трудових відносинах з позивачем та вчинив ДТП в стані наркотичного сп`яніння.

Крім цього, судом встановлено факт знищення вантажу під час настання ДТП, але з незрозумілих обставин даний факт залишився поза увагою суду.

Суд надав перевагу доказу з відзиву на позовну заяву складену представником ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , та залишив поза увагою той факт, що відповідач під час допиту у судовому розгляді під присягою надав суду відомості, що під час настання ДТП він перебував у трудових відносинах.

Відповідачем було отримано вимогу про добровільне відшкодування шкоди, проте вона залишилась з його боку без задоволення

Судом не досліджено обставину, що відповідач без поважних причин не виконував свої обов`язки з вересня 2016 року, а відповідно і не має права на отримання заробітної плати.

Факт перебування у трудових відносинах окрім свідчень відповідача у суді, знайшов своє підтвердження у дослідженому у судовому розгляді письмовому доказі - наказі № 3-т про закріплення транспортного засобу .«RENAULT PREMIUM'380.19», державний № НОМЕР_1 та транспортному засобі (причіп) «FLIEGEL SDC 350», державний № НОМЕР_2 . Встановлена судом обставина, що дата прийняття працівника на роботу, яка відображена у довідці ДФС та у трудовій книжці цього працівника носить суто формальний характер, адже в дійсності відбулося несвідоме порушення порядку оформлення такого працівника на роботу, що було повідомлено суду.

На думку суду відповідальним за транспортний засіб (причіп) «FLIEGEL SDC 350», державний № НОМЕР_2 є інша особа згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (TOB «ЕКСІІРЕС-Т»), а тому відповідач позбавлений обов`язку нести відповідальність по збереженню ввіреного йому майна.

До суду надано усі належні докази понесення майнової шкоди спричиненої внаслідок пошкодження/знищення ввірених відповідачу транспортних засобів.

Судом було досліджено у оригіналі Звіти про незалежну оцінку з визначення матеріального збитку завданого власнику. Однак незрозуміло чому суд прийшов до висновку, що шкода заподіяна майну позивача повинна визначатись за його балансовою вартістю, а не ринковою.

Щодо строку подачі позову про відшкодування шкоди, то його слід відраховувати з 15.11.2016 року, тобто з прийняття Кагарлицьким районним судом Київської області постанови про вчинення адміністративного правопорушення (ст. 124 КУпАП), яка набрала законної сили 26.11.2016 року.

Висновок суду, що шкода має бути визначеною станом на час здійснення ДТП тобто на 19.07.16р. є необґрунтованим, адже для звернення до працівника з майновою вимогою потрібно встановити його вину (або її ступінь) і відповідно її розмір.

Судом невірно застосовано до відносин між водієм і підприємством, що склалися в даному спорі, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» в Україні».

За позовною вимогою про відшкодування шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу (причіп) «FLIEGEL SDC 350», державний № НОМЕР_2 , судом прийнято рішення про відмову у її задоволенні у зв`язку з тим що власником даного автомобіля є інше підприємство (стор. № 4).

Однак, судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховано умови Договору найму автотранспорту № 2016/01-04-Е-Т/АД від 04.01.16р. (надалі - Договір) укладеного між позивачем та власником даного автомобіля - ТОВ «Експрес-Т». Згідно ст. 803 ЦК України наймач зобов`язаний відшкодовувати збитки, завдані у зв`язку з втратою(пошкодженням )т/з, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Судом не визначено, якими нормами матеріального права він керувався під час прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо компенсації витрат з проведення незалежної оцінки завданого майнового збитку.

Суд припустився помилки під час визначення розміру коштів належних до виплати відповідачу. Оскільки факт вимушеного прогулу не встановлено, відсутні підстави для стягнення грошових коштів з роботодавця в якості середнього заробітку. Не застосовано судом приписів абз. 5 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.03р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», а саме, що у разі коли особа працює неповний робочий час, сума виплат визначається пропорційно відпрацьованому часу.

У відзиві ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу ТОВ «Авто Допомога» залишити без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року у справі №368/931/17 без змін.

Щодо позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству при виконанні трудових обов`язків зазначив, що підставами для відмови в задоволенні позову ТОВ «Авто Допомога» до ОСОБА_1 стали факти порушення норм діючого на час дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів ТОВ «Авто Допомога» трудового законодавства позивачем, які регламентують прийом та допуск працівника до виконання трудових обов`язків.

Вказує, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Авто Допомога» з 25 липня 2016 року, дата початку роботи 26 липня 2016 року, проте був допущений до роботи з 01 липня 2016 року.

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників містить стаття 130 КЗпП.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

Враховуючи , що з ОСОБА_1 відповідачем не було укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність, посилання позивача на ст.134 КЗпП (випадки повної матеріальної відповідальності), а відтак і сам позов є безпідставними.

Зазначає, що вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди.

Дії працівника, які не порушують законодавство про працю, є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як трудові правопорушення.

Також зазначає, що у ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству їх працівниками відповідачем завжди є фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов`язків.

За змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відповідно до наданих позивачем, в якості доказів по даній справі, правовстановлюючих документів, власником напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 з 03 червня 2015 року зареєстровано TOB «ЕКСІІРЕС-Т» з адресою реєстрації м. Київ, Оболонський район вул. Озерна, 10/115 .

Крім цього, договір № 3353 від 25 липня 2017 року на проведення експертної оцінки зазначеного транспортного засобу з ФОП ОСОБА_7 укладався власником вказаного ТЗ і результати оцінки отримувалися ТОВ «ЕКСПРЕС-Т» Оплата вартості робіт з експертної оцінки в сумі 700,00 гривень здійснювалася замовником ТОВ «ЕКСПРЕС-Т»

За таких обставин належність позивачу напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, який отримав механічні пошкодження в результаті ДТП 19 липня 2016 року не, підтверджується, як не підтверджується понесення витрат ТОВ «Авто Допомога» пов`язаних з виконанням робіт з екпертною оцінкою ТЗ.

Також вказує, що з врахуванням факту скоєння ДТП 19 липня 2016 року та кінцевого строку звернення з позовом про стягнення з працівника шкоди,заподіяної підприємству, - 20 липня 2017 року (позов пред`явлений 24 липня 2017 року) пропущено річний строк, визначений законом, в зв`язку з чим працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого 20 вересня 2019 року, Кагарлицьким районним відділом РАЦС , ІНФОРМАЦІЯ_4, (під час судового розгляду справи в апеляційному суді), ОСОБА_1 помер.

Ухвалою суду від 16.10.2019 року провадження у справі зупинено до вступу у справу правонаступників ОСОБА_1 , та витребувано із Кагарлицької районної державної нотаріальної контори відомості щодо осіб, які прийняли спадщину після померлого ОСОБА_1 .

04 травня 2020 року ухвалою суду апеляційне провадження поновлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10.06.2020 року залучено неповнолітнього - ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в якості правонаступників ОСОБА_1 в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодопомога» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої підприємству при виконанні трудових обов`язків та позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодопомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду 02 вересня 2020 року представник позивача доводи скарги підтримав.

Правонаступники ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явились повторно. Про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Висновки апеляційного суду, щодо вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди.

Законодавство, що підлягає до застосування:

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл.IX Кодексу законів про працю України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.07.76 року №4204-IX, та іншими нормативними актами.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Крім того, при вирішені справ матеріальної відповідальності працівників слід керуватися роз`ясненнями, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду: «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.92 року №14; «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 року №9 та інформаційному листі ВССУ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 року №10-1389/0/4-12.

Вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди.

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників містить стаття 130 КЗпП.

У ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 року №1045-XIV ( надалі - Закон №1045-XIV). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Отже, не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах.

- у ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.

Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа».

Так, у ст.1 вказаного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП).

За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абз.3 п.3 постанови Пленуму ВС №14).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

У відповідності до частини 3 ст. 24 КЗпПУ, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 134 КЗпП визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємсту, коли: шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь переслідуваних у кримінальному порядку, та працівником, який був у нетверезому стані;

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, суд вважав встановленими такі обставини.

01 липня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Авто Допомога» на посаду водія і 16 липня 2016 року згідно наказу № 3т за ним було закріплено автомобіль «RENAULTPREMIUM380.19» державний номерний знак НОМЕР_1 та причіп «FLIEGLSDS350» державний номерний знак НОМЕР_2 .

В липні 2016 року в м. Дніпропетровську при керуванні вказаними вище транспортними засобами у стані наркотичного сп`яніння в результаті ДТП вказані вище транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та були знищені, чим ТОВ «Авто Допомога» заподіяна матеріальна шкода в розмірі 528657,75 гривень.

08 листопада 2017 року відповідачем надано для огляду до суду належну позивачу трудову книжку серії НОМЕР_3 , оригінал якої знаходиться в справі, а копія приєднана до справи.

Згідно записів трудової книжки на сторінці 9 пунктом 9 запису від 26 липня 2016 року відповідачем ТОВ « Авто Допомога» зазначено, що згідно наказу № 20-к від 25 липня 2016 року позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів.

Відповідно пункту 10 запису вказаної трудової книжки від 16 січня 2017 року згідно наказу № 30/1-к позивача було звільнено з роботи за прогул згідно п.4 ст. 40 КЗпПУ.

Зазначені вище записи в трудовій книжці затверджено підписом директора ТОВ «Авто Допомога» ОСОБА_9 та скріплено печаткою товариства.

На підтвердження прийняття ОСОБА_1 на роботу, позивачем ТОВ «Авто Допомога» за основним місцем обліку в стані платника податків до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку за № НОМЕР_4 від 25 липня 2016 року подано « Повідомлення прийняття працівника на роботу» за звітний (податковий) період «липень 2016» у якому пунктом 4 зазначений ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , номер наказу 20-к від 25 липня 2016 року, дата початку роботи 26 липня 2016 року.

Відповідно до наданих позивачем, в якості доказів по даній справі, правовстановлюючих документів, свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 виданого центром ДАІ 8009, власником напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 з 03 червня 2015 року зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ЕКСПРЕС-Т» з адресою реєстрації м. Київ, Оболонський район вул. Озерна, 10/115.

Крім цього, договір № 3353 від 25 липня 2017 року на проведення експертної оцінки зазначеного транспортного засобу з ФОП ОСОБА_5 укладався власником вказаного транспортного засобу і результати оцінки отримувалися ТОВ «ЕКСПРЕС-Т» згідно акту здачі-прийняття робіт від 08.09.2016 року. Оплата вартості робіт з експертної оцінки в сумі 700,00 гривень здійснювалася замовником ТОВ «ЕКСПРЕС-Т» 02 лютого 2017 року через відділення № 66 філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку, що підтверджується доданою позивачем до позовної заяви квитанцією 0.0.699009129.1, а також копією акта №3353.

За таких обставин належність позивачу ТОВ «Автодопомога» напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 який отримав механічні пошкодження в результаті ДТП не підтверджується, а відтак факт заподіянння шкоди саме ТОВ «Автодопомога» в результаті ДТП пошкодженням даного транспортного засобу не підтверджується, як не підтверджується понесення витрат пов`язаних з виконанням робіт з екпертною оцінкою транспортного засобу.

Вищенаведені обставини є доведеними.

Суд вважав встановленою обставину, що відповідач ОСОБА_1 не перебував з позивачем в трудових відносинах на час вчинення ним ДТП, а трудові відносини мали місце з 25 липня 2018 року, також суд вважав недоведеним розмір шкоди, який позивач просив стягнути з відповідача.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на те, що оформлення трудових відносин з ОСОБА_1 з 26 липня 2016 року відбулося з порушенням трудового законодавства,- ст. 24 КЗпП, оскільки фактично останній був допущений до роботи до видачі наказу про прийняття на роботу, про що свідчать відповідні накази від 16 липня 2016 року про передачу ОСОБА_1 транспортних засобів та вантажу, який він зобов`язаний був перевезти. Наказ № 3-т про закріплення транспортного засобу «RENAULT PREMIUM380.19», державний № НОМЕР_1 та транспортного засобу (причіп) «FLIEGEL SDC 350», державний № НОМЕР_2 , а також накладні про передачу вантажу, які складені до події ДТП.

Відповідно до змісту вищевказаних наказів, ОСОБА_1 - водію автотранспортних засобів передано тимчасово, на період виконання робочих завдань по перевезенню вантажів, під особисту відповідальність, вищезазначені транспортні засоби.

Доказів про те, що ОСОБА_1 перебував в цивільно-правових договірних відносинах з позивачем, а не в трудових в цей період матеріали справи не містять. На перевезення вантажу були оформлені відповідні фінансові документи, а тому суд вважає доведеною обставину перебування ОСОБА_1 на час вчинення ним ДТП з позивачем в фактичних трудових відносинах. В період з 01 липня 2016 року до 25 липня 2016 року мало місце укладення трудового договору не в письмовій формі.

Та, обставина, що позивач оформив трудові відносини з ОСОБА_1 з порушенням трудового законодавства, та допустив його до виконання обов`язків водія до видачі наказу про прийняття на роботу, не свідчить про те, що ОСОБА_1 не перебував з підприємством в трудвоих відносинах та не виконував обов`язки водія з 01 липня 2016 року.

Висновок суду про те, що позивач не має права на отримання відшкодування шкоди, завданої пошкодженням причепу, який на праві власності належить іншій юридичній особі не відповідають вимогам Закону, оскільки суду був наданий договір оренди вказаного причепу, укладений позивачем, а відповдіно до норм ст. 804 ЦК України наймач зобовязаний відшкодувати шкоду, завдану іншій особі у зв`язку з використанням транспортного засобу.

Висновок суду про те, що позивач не довів порушення трудових обов`язків також є безпідставним, оскільки здійснення водієм, допущеним до роботи та до виконання функціональних обов`язків , керування транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, є порушення в тому числі і трудових обов`язків.

За таких обставин, та враховуючи вимоги ст. 134 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 зобов`язаний був відшкодувати в повному обсязі завдану ним шкоду, під час виконання трудових обов`язків водія в стані наркотичного сп`яніня.

Посилання суду на пропуск позивачем річного строку позовної давності також не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 233 КЗпП встановлений річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення власником або уповноваженим ним органом в суд з позовом про її відшкодування.

Суд вважав доведеним наступні факти.

Враховуючи те, що факт скоєння ДТП ( заподіяння шкоди) власником (уповноваженим ним органом) виявлено в день його скоєння тобто 19 липня 2016 року то кінцевий строк звернення з позовом про стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, збіг 20 липня 2017 року, про те позов пред`явлений тільки 24 липня 2017 року, та зданий на пошту згідно відтиску на конверті 21.07.2017 року, тобто з пропуском річного строку визначеного законом.

Після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду.

Колегія суду з таким висновком не погоджується, так як він не відповідає встановленим обставинам та наданим доказам.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач виявив шкоду 19 липня 2016 року.

Під час розгляду справи в апеляційному суді встановлено.

Згідно постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 15.11.2016 року, ОСОБА_1 10 липня 2016 року о 7 годині 50 хвилин не вибрав безпечну швидкість, не врахував дорожньою обстановку, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на дерево та дорожній знак, що призвело до пошкодження автомобіля, причепу та вантажу.

Також представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 про вчинене ним ДТП підприємство одразу не повідомив.

Таким чином, висновок суду , що строк необхідно обраховувати саме з дати ДТП не відповідає вимогам Закону.

З огляду на те, що на пошту позов був зданий 21 липня 2017 року, строк звернення до суду позивач не пропустив.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення районного суду, в частині відмови позивачу у стягненні шкоди, завданої відповідачем під час виконання трудових обов`язків в стані наркотичного сп`яніння підлягає скасуванню.

Стосовно вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 2 КЗпПУ передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Основні трудові права працівників визначені положеннями статті 2 зазначеного Кодексу і право громадян України на працю визначається як право на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст. 10 Закону України «Про оплату праці» введеної в дію з 1 березня 1996 року згідно з Постановою ВР № 49/96-ВР від 20.02.96 розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Статтею 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII мінімальну заробітну плату у 2016 році у місячному розмірі установлено: з 1 травня по 30 листопада - 1450 гривень, а з 1 по 31 грудня - 1600 гривень.

Задовольняючи позов частково суд вважав встановленими такі обставини.

Статтею 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі установлено у розмірі 3200 гривень.

При прийнятті ОСОБА_1 на роботу розмір заробітної плати роботодавцем визначений не був та заробітна плата за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року йому не виплачувалася.

Виходячи з цього та з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за весь період перебування в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_1 невиплачена заробітна плата за повних 5 місяців 2016 року та 15 днів січня 2017 року, виходячи з розрахунку : серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень по 1710 гривень в місяць (1710х5= 8550 грн), 15 днів січня місяця 2015 р. - 1600 грн (3200:2) що становить 10150 (десять тисяч сто п`ятдесят) гривень 00 копійок (8550+1600).

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають вимогам Закону.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена у грошовому виразі. яку власник виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 95 КЗПП України передбачено, що мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімум за виконану працівником місячну норму праці.

Як вбачається з матеріалів праці та встановлено судом, що ОСОБА_1 відповідно до відпрацьованого ним часу, ТОВ "Авто-Допомога" була нарахована заробітна плата за липень 2016 року 306 грн. 25 коп., за серпень 2016 року 1508 грн. 62 коп. і за вересень 2016 року 816 грн. 32 коп., а всього 2631 грн. 19 коп. З 16 вересня 2016 року ОСОБА_1 перестав виходити на роботу, що в подальшому і призвело до його звільнення за прогул.

З огляду на вимоги Закону та встановлені обставини, суд безпідставно стягнув мінімальну заробітну плату визначену Законом за виконану працівником місячну норму та за період, коли працівник не виконував роботу.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що нарахована заробітна плата ОСОБА_1 отримана не була, то з ТОВ "Авто-Допомога" на його користь підлягала стягненню заборгованість в сумі 2631 грн. 19 коп., а не в визначеному районним судом розмірі.

Згідно вимог статті 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КзпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до частини 5 ст. 235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Задовольняючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки, суд вважав доведеними обставини, щодо яких доказів матеріали справи не містять.

Судом вірно було встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 на роботі не був, також ОСОБА_1 не звертався до позивача з вимогою про розрахунок і на наступний день. Не подано суду також доказів, коли ОСОБА_1 вперше звернувся до роботодавця з вимогою видати трудову книжку та розрахунок, в суді першої інстанції ОСОБА_1 визнав, що він з власної ініціативи не виходив на роботу та не вимагав розрахунку, а відповідно відсутні підстави вважати, що роботодавцем були порушені вимоги, щодо строків проведення розрахунку та видачі трудової книжки. За встановлених судом обставин, вина у невиплаті позивачу заробітної плати в строки визначені ст. 116, а також у невидачі трудової книжки відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, не доведеність обставин справи, які суд вважав встановленим, та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що рішення суду в частині визначення боргу по заробітній платі, стягнення середнього заробітку ухвалено за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими та з порушенням норм матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

З огляду на те, що ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи помер, апеляційний суд, вважає за необхідне спір вирішити наступним чином, з урахуванням норм спадкового законодавства.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповдіно до ст . 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до ст. 1231. ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

2. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

3. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

4. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

5. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Згідно ч.3,4 ст. 1268 ЦК України. спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

28.04.2020 року Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою Київської області на виконання ухвали суду від 16.10.2019 надано інформацію що станом на 22.04.2020 спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_1 не заводилась. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за вказаними параметрами запиту інформація відсутня. (а.с 247-248 том 2).

На запит суду 25.05.2020, В.о. старости сіл Балико-Щучинка та Уляники ОСОБА_10 надано відповідь та довідку про склад сім`ї померлого ОСОБА_1 , який дійсно був зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично проживав у винайманому будинку разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми в АДРЕСА_3 ( ОСОБА_3 - дружина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 - син, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 - син, ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

На підставі вищевикладених довідок, апеляційний суд встановив, що фактично після смерті ОСОБА_1 спадщину прийняли його члени сім`ї дружина та діти, які постійно з ним проживали на момент смерті, які і були залучені судом в якості правонаступників.

З огляду на те, що заробітну плату працівника після смерті спадкують члени його родини, то апеляційний суд прийшов до висновку, що заробітну плату необхідно стягнути на користь дітей та дружини померлого ОСОБА_1 у вищезазначеному розмірі, частково задовольнивши позов.

Апеляційному суду не надано позивачем доказів, про право власності ОСОБА_1 на будь-яке рухоме та нерухоме майно.

Жодних клопотань про витребування таких доказів представники позивача в апеляційному суді не заявили.

Вищевказана сума, стягнутої апеляційним судом заробітної плати є єдиним спадковим майном після смерті ОСОБА_1 , яке встановив апеляційний суд під час розгляду справи.

Врахровуючи вмоги ст. 1231 ЦК України, відповдіно до яких спадкоємці відшкодовують шкоду в межах вартості успадковнаго рухомого та нерухомого майна, суд приходить до висновку, що з спадкоємців ОСОБА_1 у відшкодування завданої ним майнової шкоди підлягає стягненню сума 2631 грн. 19 коп. В решті вимог позивача необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд трудового спору, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, в розмірі 640 грн.

Судові витрати позивача, понесені у зв`язку з розглядом вимог про відшкодування шкоди покладаються на особу, що оскаржила рішення суду, та не відшкодовуються спадкоємцями, з огляду на те, що вимоги підприємства задоволені частково, а спадкоємці несуть відповідальність лише в межах спадкового майна, та права позивача не порушували.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 06 грудня 2018 року скасувати, постановити нове.

Позов ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» на користь ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату з 26.07.2016 року по 15 вересня 2016 року включно в розмірі 2631 грн. 19 коп. в рівних частках кожному.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «Авто Допомога» в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога» про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з правонаступників ОСОБА_1 : ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в рівних частках з кожного на користь ТОВ «Авто Допомога» у відшкодування майнової шкоди 2631 грн. 19 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: