Номер провадження: 22-ц/813/2889/20
Номер справи місцевого суду: 497/674/18
Головуючий у першій інстанції Кравцова А.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Маслова Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, на рішення Болградського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Кравцова А.В. 20 вересня 2018 року у м. Болград Одеської області, -

встановила:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Болградського районного суду Одеської області з позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування (т. 1 а.с. 1-10).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в наслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув її чоловік ОСОБА_2 . Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія, який на законних підставах здійснював експлуатацію автомобілю марки "ВАЗ 21114" д/н НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4423272, що підтверджується відомостями бази даних МТСБУ. 02 липня 2017 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. 26 жовтня 2017 року, реагуючи на заяву представника позивача, відповідач на вих. №4177 повідомив, що прийняв рішення про додаткову виплату страхового відшкодування у розмірі 14 616 грн. у якості відшкодування моральної шкоди дружині загиблого ОСОБА_1 та двом дочкам загиблого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 506 грн. - у якості додаткового відшкодування витрат на поховання, понесених дружиною загиблого ОСОБА_1 14 лютого 2018 року представником позивача було направлено на адресу відповідача заяву про долучення документів та доплату страхового відшкодування, однак листом за вих. №1028/18 від 15 березня 2018 року відповідач повідомив представника позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування за шкоду, завдану втратою годувальника.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі. Cтягнуто з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати страхового відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника в наслідок страхового випадку, настання якого потягло за собою загибель ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , - в розмірі 43 848 грн. та 4 800 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання правової допомоги, а всього, разом - 48 648 грн. (т. 1 а.с. 177-178).

В апеляційній скарзі представник Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що матеріали справи не містять доказів перебування позивача на утриманні у померлого чоловіка або наявності права на таке утримання від померлого ОСОБА_5 . Відповідно, оскільки ОСОБА_1 не перебувала на утриманні померлого та не є такою, що потребує матеріальної допомоги відповідно до положень чинного законодавства, вона не має права на отримання відшкодування шкоди. Крім того, оплата позивачем правничої допомоги адвоката була здійснена на користь юридичної особи ТОВ "Компанія Автопоміч", організаційно-правова форма якої не є організаційно-правовою формою здійснення адвокатської діяльності (т. 1 а.с. 183-201).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно вимагає з відповідача стягнення суми страхового відшкодування за наслідками страхового випадку - смертю потерпілого ОСОБА_2 внаслідок ДТП, а також інфляційних витрат у примусовому порядку, посилаючись на страховий поліс та вимоги чинного законодавства.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від ІНФОРМАЦІЯ_2, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем "ВАЗ 21114 д/н НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з мотоциклом "ІЖ Планета", під керуванням водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок ДТП ОСОБА_5 помер на місці пригоди ( т.1 а.с.4).

Загиблий ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 були чоловіком та дружиною згідно свідоцтва про укладення шлюбу (а/з №93).

В результаті ДТП та наслідків від нього, дружині загиблого ОСОБА_5 -позивачу ОСОБА_1 було завдано шкоди, у зв`язку з чим в неї виникло право на її відшкодування за рахунок ПАТ "Українська пожежно- страхова компанія" - страхувальника.

Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія, який на законних підставах здійснював експлуатацію автомобілю марки "ВАЗ 21114", д/н НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/1710481(т.1 а.с.20).

02 лютого 2017 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, а також долучив до справи додаткові документі (т.1 а.с.12-13).

26 жовтня 2017 року, реагуючи на заяву представника позивача, відповідач на вих.№4177 повідомив, що прийняв рішення про додаткову виплату страхового відшкодування у розмірі 14 616 грн. у якості відшкодування моральної шкоди дружині загиблого ОСОБА_1 та двом дочкам загиблого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також 506 грн. - у якості додаткового відшкодування витрат на поховання, понесених дружиною загиблого ОСОБА_1 ( т.1 а.с.17);

14 лютого 2018 року представником позивача було направлено на адресу відповідача заяву про долучення документів та доплату страхового відшкодування, проте листом за вих. №1028/18 від 15 березня 2018 року відповідач повідомив представника позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування за шкоду, завдану втратою годувальника (т.1 а.с.18).

За змістом абзаца 1 частини першої та частини другої сттаті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Рішення Конституційного Суду України у справі «Про офіційне тлумачення терміна, "член сім`ї"» від 03 червня 1999 року по справі N 1-8/99 містить висновки щодо розуміння термінів "утримання", "утриманець". Так, Конституційний Суд України зазначає, що положення щодо розуміння поняття "утриманство" та похідних від нього термінів "утримання", "утриманець" тощо, містять стаття 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і стаття 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ". Цими статтями передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до п. 3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІУ від 09 липня 2003 р., до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

- були на повному утриманні померлого годувальника;

- одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Крім того, Конституційний Суд України зазначив, що визначальною ознакою поняття "утриманство" має бути наявність такого фактичного рівня забезпеченості громадянина, який відповідно до частини третьої статті 46 Конституції України є нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму.

Згідно довідки від 30 січня 2018 року, виданої Ізмайловським об`єднаним УПФ Одеської області вбачається, що ОСОБА_5 був пенсіонером та отримував пенсію по інвалідності. Розмір отриманої ОСОБА_5 пенсії за період 12 місяців у 2013-2014 роках складав 12 447 грн. 72 коп. Відповідно, середньомісячний дохід, частка якого припадала як на нього самого так і на позивача ОСОБА_1 , складав 1 037 грн. 31 коп. (12 447 грн. 72 коп. / 12)

Згідно довідки від 30 січня 18 року, виданої Ізмайловським об`єднаним УПФ Одеської області вбачається, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності. Розмір отриманої позивачкою пенсії за період 12 місяців у 2013-2014 роках складав 12 687 грн. 96 коп. Відповідно, середньомісячний дохід ОСОБА_1 складав 1 057 грн. 33 коп. (12 687 грн. 96 коп./ 12).

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Суми прожиткового мінімуму на 2013 та 2014 рік встановлювались Законами України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 р. № 5515-VI. та «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 р. №719-VII.

Розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб складав:

в період з 01 січня 2013 року по 30 листопада 2013 року - 894 грн.

в період з 01 грудня 2013 року по 31 грудня 2013 року - 949 грн.

у 2014 році - 949 грн.

Як вже вказувалось вище, середньомісячний дохід ОСОБА_5 складав 1 037 грн. 31 коп., а середньомісячний дохід позивача ОСОБА_1 за період 12 місяців у 2013 та 2014 роках становив 1057 грн. 33 коп.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що позивачем не надані належні та допустимі докази перебування на утриманні у її чоловіка ОСОБА_5 , який загинув в наслідок ДТП, оскільки середньомісячний дохід позивача ОСОБА_1 за період 12 місяців у 2013 та 2014 роках складав суму, яка більша за встаровлений законои прожитковий мінімум. Крім того, колегія суддів враховує, що середньомісячний дохід ОСОБА_5 складав 1 037 грн. 31 коп., і був меншим, ніж середньомісячний дохід позивача ОСОБА_1 - 1 057 грн. 33 коп., а тому вказане свідчить про неможливість отримання позивачем допомоги від чоловіка, яка б була основним джерелом засобів до її існування. Необгрунтованим є також посилання у позовній заяві ОСОБА_1 про те, що її чоловік забезпечував родину додатковими грошовими коштами за рахунок продажу городини, оскільки вказане не підтверджено жодним належним доказом.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи, є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат, відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу (і стосовно пропорційності стягнення, і стосовно компенсації їх за рахунок держави у передбачених випадках, і стосовно винесення щодо цих витрат додаткового рішення і тому подібне). Однак, враховуючи саму природу таких витрат, до них не можуть бути застосовні норми стосовно їх розстрочення чи звільнення від їх сплати.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що колегією суддів постановлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, то витрати на професійну правничу допомогу також не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 141 ЦПК).

Що стосується питання розподілу судових витрат у справі, то колегія суддів, враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судових витрат, постановляє судові витрати в сумі 1 060 гривень віднести за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування - відмовити.

Судові витрати в сумі 1 060 гривень віднести за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 24 лютого 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе