20.02.2020 227/5471/19
20 лютого 2020 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Корнєєвої В.В.
при секретарі Харьковій Л.М.
представника позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в режимі відеоконференції з Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою,
Позивач ОСОБА_3 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування квартирою, в обґрунтування якого зазначив, що він починаючи з 1993 року є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . З відповідачем по справі позивач 18.09.2008 року уклав шлюб, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14.07.2016 року. Після цього, 03.08.2017 року відповідач уклала шлюб з ОСОБА_4 , але залишилася зареєстрованою та проживати в квартирі позивача. Позивач зазначає, що оскільки шлюб між сторонами розірвано, відповідач перебуває у іншому зареєстрованому шлюбі, спільним побутом сторони не пов`язані, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою: припинити ОСОБА_2 право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , виселити відповідача із зазначеної квартири та стягнути з останньої на користь позивача понесені ним судові витрати. Позивач також зазначив, що з 21.09.2016 року і по теперішній час він приймає безпосередню участь в АТО операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, і має пільги по сплаті судового збору, і тому судовий збір сплачено ним частково.
Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Підготовче судове засідання 04 лютого 2020 року було відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 .
В підготовче судове засідання 20 лютого 2020 року з`явилися представник позивача адвокат Звонарьов В.В. та відповідач ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_3 в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі, за участю його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні 20.02.2020 року позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, про що надала до суду відповідну заяву.
Представник позивача адвокат Звонарьов В.В. в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Окрім того, представник позивача адвокат Звонарьов В.В. після з`ясування позиції відповідача по справі ОСОБА_2 , яка в підготовчому судовому засіданні 20.02.2020 року позовні вимоги визнала в повному обсязі, просив суд не вирішувати питання про розподіл судових витрат, а саме не стягувати з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору, на підтвердження чого надіслав до суду відповідну заяву.
В підготовчому судовому засіданні судом було роз`яснено наслідки прийняття судом заяви про визнання позовних вимог відповідачем в підготовчому судовому засіданні, передбачені ст.ст.200, 206 ЦПК України. Відповідач після роз`яснення судом наслідків прийняття заяви про визнання позовних вимог підтвердила свою заяву про визнання позовних вимог від 20.02.2020 року, надану до канцелярії суду.
Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі є власником квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування квартири, укладеного 14.01.1993 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідченого 14 січня 1993 року державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори Олейніковою Л.С. (а.с. 9).Право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92235877, сформованого 18.07.2017 року (а.с. 8).
Згідно матеріалів справи, в вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , про що свідчить довідка № 16.01-08/6300, видана 18.12.2019 року Відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області (а.с. 10).
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.09.2008 року, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року (а.с. 11).
Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 раніше звертався до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовом про зняття з реєстрації та виселення із житлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , але рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.06. 2018 року в задоволенні позовних вимог йому було відмовлено.(а.с. 13-15).
Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено норму про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. .Згідно ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , набула право користування майном позивача ОСОБА_3 як член його сім`ї і користувалася квартирою із згоди позивача ОСОБА_3 під час шлюбу, але і після розірвання шлюбу із позивачем 14.07.2016 року фактично продовжила проживати в спірній квартирі разом із неповнолітнім сином, після чого уклала шлюб з іншим чоловіком - ОСОБА_4 та користувалась в подальшому спірною квартирою.
Як зазначає позивач ОСОБА_3 , та що не було спростовано відповідачем ОСОБА_2 , на сьогоднішній день спільна дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім та в спірній квартирі не проживає та не зареєстрований, спільне господарство позивач та відповідач не ведуть, спільним побутом не пов`язані.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач вважає, що відповідач проживала в квартирі на підставі сервітуту, який повинен бути припинений судом згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України.
В підготовчому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 визнала в повному обсязі, в тому числі щодо припинення її права користуватися квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та виселення із цієї квартири.
Згідно п.2 ч.1 ст.406 ЦК Українисервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Таким чином, відповідач шляхом визнання позовних вимог позивача, фактично самостійно відмовилася від дії сервітута, тобто користування майном позивача ОСОБА_3 , а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. В той же час, суд приймає до уваги заяву представника позивача ОСОБА_1 . від 20.02.2020 року, якою він уточнив позовні вимоги та просив судові витрати на користь позивача не стягувати. Проти зміни позовних вимог в цій частині відповідач ОСОБА_2 не заперечувала. Таким чином, за заявою представника позивача розподіл судових витрат по справі судом не проводився.
Керуючись ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст. 206, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою - задовольнити.
Припинити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до Донецького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошено в судовому засіданні 20 лютого 2020 року, повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2020 року.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача адвокат Звонарьов Валентин Вадимович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ДН № 5448, видане на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 5 від 27.03.2019 року, адреса: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 35;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , іпн НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя В.В. Корнєєва

20.02.2020