КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/8647/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсним державної реєстрації прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва з 20 червня 2018 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсним державної реєстрації прав та їх обтяжень.

09 вересня 2019 року представник позивачів - ОСОБА_4 подала

до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом заборони представникам ПАТ «Укрсоцбанк» та будь-яким третім особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири

АДРЕСА_1 , а саме: входження

в спірну квартиру представника ПАТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, вселення представників ПАТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб, реєстрація представників ПАТ «Укрсоцбанк» та третіх осіб в спірній квартирі, як постійних

чи тимчасових мешканців.

Обґрунтовуючи заяву, представник позивачів посилався на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а невжиття заходів забезпечення позову призведе до втрати можливості захистити право власності позивачів у межах розгляду справи, що у свою чергу, призведе до порушення конституційного права та законних інтересів позивачів.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року заяву представника позивачів - ОСОБА_4

про забезпечення позову задоволено.

Заборонено представникам ПАТ «Укрсоцбанк» та будь-яким третім особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо трикімнатної квартири

АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, просить її скасувати та у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити, посилаючись

на порушення судом норм процесуального права.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами,

що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч. 1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову

( ч. 2 ст. 150 ЦПК ).

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача,

в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам ( п. 4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб,

що не є учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2018 року представник позивачів звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсним державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Тобто, предметом спору у даній справі є визнання недійсним державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Тому обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири

АДРЕСА_1 , щодо якої розглядається спір про визнання недійсним державної реєстрації та їх обтяжень є співмірним із заявленими позовними вимогами та свідчить про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивачів - ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, правильно встановив обставини у справі та правомірно дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та нормах процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовані.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції

є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального

та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни про визнання недійсним державної реєстрації прав та їх обтяжень - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

В.В. Гуль

Ю.О. Матвієнко