Номер провадження: 22-ц/813/1149/20
Номер справи місцевого суду: 522/2338/14-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору по поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що відповідач не була та не є власником спірних приміщень, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2009 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нежилі підвальні приміщення № 501, що знаходяться в АДРЕСА_1 , та нежилі приміщення першого поверху № 501, що знаходяться в АДРЕСА_1 було скасовано та ухвалено в цій частини нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 (т.4 а.с. 165-171). Ухвалою від 21 травня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у склади Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г. касаційну скаргу Прощенка Дениса Володимировича, який діяв в інтересах ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року, відхилено, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року залишено без змін (т.4 а.с. 172-174).

24 вересня 2014 року при розгляді повторної касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у склади суддів Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Остапчука Д.О. касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року відхилена, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року залишено без змін (т.4 а.с.174-177).

Зазначені рішення набрали законної сили.

Таким чином позивачі звернулися до суду для захисту своїх права на спірне майно, шляхом подання зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору про поділ спільного майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя від 04 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №167.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції в порушення вимог закону застосовано неналежний спосіб захисту порушеного права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 02 вересня 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.

02 вересня 2020 року від адвоката Пугача Р.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що 01.09.2020р. адвокатом Пугачем Р.І. отримано СМС-повістку про те, що на 12.00 год. 02.09.2020р. призначено судове засідання по кримінальній справі №757/37337/20-к Печерського районного суду м. Києва по продовженню строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_5 , а тому він змушений виїхати в м. Київ.

Розглянувши вказану заяву, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом касаційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мають повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при апеляційному розгляді, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що адвокатом Пугачем Р.І. не надано жодного належного доказу того, що він приймає участь у судовому засіданні у Печерському районному суді м. Києва.

Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 14 вересня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, послався на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежилі підвальні приміщення №501, загальною площею 164,2 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 , та нежилі приміщення першого поверху №501, загальною площею 273,4 кв.м., що складаються з відображених на плані технічних паспортів нежилих приміщень, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; на квартиру АДРЕСА_2 , що складається з восьми жилих кімнат, відображених на плані технічного паспорту, загальною площею 293,2 кв.м., житловою площею 205,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнавшино за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3 ; на квартиру АДРЕСА_4 (т.4 а.с.165-171).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2009 року в частини визнання за ОСОБА_1 права власності на нежилі підвальні приміщення № 501,що знаходяться в АДРЕСА_1 , та нежилі приміщення першого поверху № 501, що знаходяться в АДРЕСА_1 було скасовано та ухвалено в цій частини нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 (т.4 а.с. 165-171).

Ухвалою від 21 травня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г. касаційну скаргу Прощенка Дениса Володимировича, який діяв в інтересах ОСОБА_1 , на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року, відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року залишено без змін (т.4 а.с. 172-174).

24 вересня 2014 року при повторному розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у склади суддів Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Остапчука Д.О. касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року залишено без змін (т.4 а.с.174-177).

Зазначені рішення набрали законної сили.

23 квітня 2014 року №39/01/-16, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси про забезпечення доказів від 12 березня 2014 року було направлені належним чином засвідчені копії договору про поділ майна подружжя від 04 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. у реєстрі за №167; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року, справа №2-3494/11; ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2014 року, справа №2-3494/11; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2012 року, справа №2-3494/11 з додатковим рішенням від 10.02.2014 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 18527976 від 04.03.2014 року; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №18528262 від 04.03.2014 року; технічний паспорт на нежилі підвальні приміщення АДРЕСА_5 , складений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02 листопада 2012 року; технічний паспорт на нежилі приміщення першого поверху № 501, розташованого у АДРЕСА_6 , складений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02 листопада 2012 року; свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 червня 1993 року; витяг за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49239353 від 04.03.2014 року; витяг за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49238823 від 04.03.2014 року; витяг за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49239109 від 04.03.2014 року; витяг за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49238385 від 04.03.2014 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18582570 від 04.03.2014 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18585459 від 04.03.2014 року (т.4 а.с. 68-91).

Як було встановлено у ході розгляду справи у суді першої інстанції, згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49239109 від 04 березня 2014 року, сформованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. про пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна нежилого приміщення першого поверху № 501, розташованого у АДРЕСА_6 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на підставі договору купівлі продажу, серія та номер:5540, виданий 27.12.2005 року, видавник: Луняченко Н.В. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.03.2014 року №11351510, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_4 (т.4 а.с. 87).

Згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49238385 від 04.03.2014 року, сформованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. про пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна нежилого підвального приміщення № 501, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на підставі договору купівлі продажу, серія та номер:5543, виданий 27.12.2005 року, видавник: Луняченко Н.В. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.03.2014 року №11350656, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_4 (т.4 а.с. 88).

Із направлених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. до суду матеріалів вбачається, що перед посвідченням вказаного договору про поділ майна подружжя від 04 березня 2014 року, приватний нотаріус здійснила низку реєстраційних та нотаріальних дій, зокрема сформувала інформаційні витяги за №№ 49239109, 49238385 від 04.03.2014 року, які містять відомості про пошук записів щодо спірних об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, тому із вказаних витягів та рішень відсутня будь-яка інформація щодо запису про державну реєстрацію прав власності за позивачкою ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна, а саме на нежиле приміщення першого поверху № 501, нежиле підвальне приміщення №501.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є власником нежилого підвального приміщення № 501 та нежилого приміщення першого поверху № 501 (спірних приміщень по справі).

19 лютого 2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області (за провадженням №22-ц/785/2971/14) було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2009 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нежилі підвальні приміщення № 501, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 та на нежилі приміщення першого поверху № 501, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 та відмовлено в задоволені зазначених позовних вимог.

Ухвалою від 21 травня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у склади Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г. касаційну скаргу Прощенка Дениса Володимировича, який діяв в інтересах ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року, відхилив, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року залишив без змін.

19 червня 2014 року суддя судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ізмайлова Т.Л., поновила строк ОСОБА_1 на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року, відкрила касаційне провадження за касаційної скаргою ОСОБА_1 та витребувала вказану справу з Приморського районного суду м. Одеси, а 24 вересня 2014 року в попередньому судовому засіданні ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ колегія суддів у склади Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Остапчука Д.О., відхилено касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року, а рішення апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що Верховним Судом України було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали від 21 травня 2014 року колегії суддів судової палати у цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г. про відхилення касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 19.02.2014 року.

Зазначені рішення набрали законної сили.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.І ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

04 березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про поділ майна подружжя - спірного нерухомого майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Чернягіною Н.С. у реєстрі за №167.

Як було встановлено в ході розгляду справи, згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49239109 від 04.03.2014 року, сформованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. про пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна нежилого приміщення першого поверху № 501, розташованого у АДРЕСА_6 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на підставі договору купівлі продажу, серія та номер:5540, виданий 27.12.2005 року, видавник: Луняченко Н.В. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.03.2014 року №11351510, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_4 (т.4 а.с. 87).

Згідно витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 49238385 від 04.03.2014 року, сформованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. про пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна нежилого підвального приміщення № 501, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на підставі договору купівлі продажу, серія та номер:5543, виданий 27.12.2005 року, видавник: Луняченко Н.В. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.03.2014 року №11350656, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_4 (т.4 а.с. 88).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у теперішній час є власниками спірного нерухомого майна на підставі договору про поділ майна подружжя від 04 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Чернягіною Н.С. у реєстрі за №167.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Згідно правовому висновку Верховного Суду України, що висловлена, зокрема, у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 24.06.2015 № 6-318цс15, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Оскільки формально спору між сторонами щодо права власності не існує, а визнання дійсним договору по поділ спільного майна подружжя є поновленням права власника, у зв`язку із тим, що з боку відповідачки ОСОБА_1 оспорюється правомочність договору про поділ спільного майна подружжя від 04 березня 2014 року, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність захисту прав позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом визнання дійсним договору по поділ спільного майна подружжя, що надасть позивачам можливість реалізовувати повноваження по володінню, користуванню та розпорядженню спірним нерухомим майном.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що позовними вимогами, які заявлені у позовній заяві, стосуються визнання дійсним договору про поділ майна подружжя.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є дійсним, оскільки вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №167, що судом першої інстанції встановлено у своєму рішенні.

Відповідно до п 13 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить до висновку, що позивачі невірно зазначили спосіб захисту порушеного цивільного права, а тому у задоволенні вказаного позову необхідно відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справ.

Розглядаючи справу, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору про поділ майна подружжя відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк