Справа №173/438/20
Провадження №2-о/173/39/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді - Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

За участю: заявниці ОСОБА_1

представника заявниці - адвоката Клочихіна Є.І.

представника заінтересованої особи Волкова В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами окремого провадження, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , представник заявника, адвокат Клочихін Євген Ігорович, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

10.03.2020 року до суду звернулася заявник ОСОБА_1 , представник заявника, адвокат Клочихін Є.І., з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області

27.03.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання заявниці - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до за правилами окремого провадження з викликом сторін на 20 травня 2020 року.

28.04.2020 року заінтересованою особою подані письмові пояснення

20.05.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням заявниці. Справу призначено до розгляду на 10.08.2020 року.

10.08.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника заявниці. Справу призначено до розгляду на 08.09.2020 року.

19.08.2020 року заявницею подана уточнена заява.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

У судовому засіданні 08.09.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно заявлених вимог заявниця просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт її постійного проживання на території України, до 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заявлених вимог заявниця посилається на наступне: вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ухта Комі АССР РРФСР, з 19 лютого 1988 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона мала паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим виконкомом м. Сиктивкар від 28.05.1987 року.

Однак у 1990 роках паспорт громадянина СРСР нею був втрачений.

В той час через складні для неї життєві обставини заходи по відновленню паспорта з її боку не здійснювались.

На момент проголошення суверенітету України , а саме станом на 24.08.1991 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Весь цей час вона працювала неофіційно, тому відсутність паспорта не заважало їй заробляти на життя.

Згідно довідки № 730 від 19.03.2018 року, виданої Верхівцевською міською радою ОСОБА_1 ,. мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

За місцем своєї реєстрації вона звернулась до заінтересованої особи із заявою про видачу паспорту.

Проте їй було відмовлено та роз`яснено право на звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні заявниця і представник заявниці заявлені вимоги підтримали за підставами , викладеними у заяві та просили їх задовольнити.

Заінтересована особа, представник Верхньодніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог не заперечував, оскільки є докази, що підтверджують факт проживання заявниці до 24.08.1991 року.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом (заяви), права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених чи невизнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, заслухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст заявленої вимоги вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення.

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право

За доводами заявниці судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ухта Комі АССР РРФСР, з 19 лютого 1988 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується записами в домовій книзі.

Заявниця мала паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим виконкомом м. Сиктивкар від 28.05.1987 року. Однак у 1990 роках паспорт громадянина СРСР нею був втрачений.

В той час через складні для заявниці життєві обставини заходи по відновленню паспорта з її боку не здійснювались.

На момент проголошення суверенітету України , а саме станом на 24.08.1991 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України.

Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року N 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо.

Відповідно Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року N 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Факт постійного проживання на території України заявниці ОСОБА_1 , , у тому числі станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Закону України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) має юридичне значення та породжує для неї юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає їй право на отримання паспорта.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про громадянство України", безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах". Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено..

Таким чином, розглядаючи заяву, суд надає правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам безперервного проживання особи на території України.

З пояснень заявниці та наданих нею доказів, а саме довідки № 730 від 19.03.2018 року, виданої Верхівцевською міською радою, записів в домовій книзі, судом встановлено, що ОСОБА_1 ,. мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт постійного проживання заявниці ОСОБА_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення даного факту потрібне заявниці для отримання паспорта. В іншому порядку заявниця не має можливості підтвердити даний факт.

Встановлення факту проживання заявниці на території України має юридичне значення, так як з його встановленням у заявниці виникає право на отримання громадянства, та документів, що посвідчують її особу.

Встановлення даного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання всіма органами та посадовими особами, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом.

Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України понесені заявницею судові витрати по сплаті с удового збору заявниці не відшкодовуються та покладаються на заявницю.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Вимоги за заявою ОСОБА_1 , представник заявника, адвокат Клочихін Євген Ігорович, заінтересована особа: Верхньодніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне - задовольнити

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на території України, до 24 серпня 1991.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 420 грн. 40 коп. покласти на заявницю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 18.09.2020 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 18.09.2020 року

Рішення набирає законної сили 20.10.2020 року