ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 610/381/19

Провадження № 22-ц/818/1540/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Хорошевський О.М.

суддів: Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

за участі секретаря: Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державна казначейська служба України,

третя особа: Головне Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії,

третя особа: Прокуратура Харківської області,

третя особа: Балаклійський відділ поліції ГУНП в Харківській області,

третя особа: Лозівська місцева прокуратура Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , Прокуратури Харківської області на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року постановлено суддею Тімонової В.М., -

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб: Головного Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії, Прокуратури Харківської області, Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області, Лозівської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб: Головного Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії, Прокуратури Харківської області, Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області, Лозівської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в якому просив: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом загальну суму 5000000 гривень, у тому числі:

- внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, пред 'явлення обвинувачення та визнання обвинуваченим, визнання підсудним 2000000 гривень,

- внаслідок незаконного взяття та тримання під вартою, застосуванням міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та покладення із нею обмежень 2000000 гривень,

- внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуків 500000 гривень,

- внаслідок незаконного накладення арешту на майно 500000 гривень,

- судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Позов мотивований тим, що його обвинувачували у вчиненні злочинів, які він не вчиняв. Досудове слідство за обвинуваченнями, висунутими відносно нього у кримінальній справі № 10120036 від 11.09.2012 року (в подальшому кримінальне провадження № 0000647 від 17.11.2014р.) за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України тривало 4р. 3міс. 1д. ( кримінальну справу порушено 11.09.2012р., постанова про закриття кримінального провадження прийнята 12.12.2016р.). Кримінальне провадження органом досудового розслідування закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 184 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Досудове слідство за обвинуваченням за ч. ч. 1, 2 ст. 263 КК України тривало 5р. 7міс. 2д. (обвинувачення пред`явлене 14.11.2012р., 17.11.2014р. зареєстроване кримінальне провадження № 0000647 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. ч. 1,2 ст. 263 КК України. 12.12.2016р. із кримінального провадження № 0000647 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч.ч. 1.2 ст. 263 КК України виділене кримінальне провадження № 0002014 за ч.ч. 1,2 ст. 263 України. 03.03.2018р. із кримінального провадження № 0002014 від 12.12.2016р. за ч.ч. 1,2 ст. 263 КК України виділено кримінальне провадження № 0002014 за ч. 2 ст. 263 КК України. Тобто орган досудового розслідування незаконно здійснював процесуальні дії та заходи щодо нього 5р. 7міс. 2д. за відсутності взагалі подій кримінальних правопорушень за ч. 1,2 ст. 263 КК України. Позивач незаконно перебував під вартою з 20.00 год. 11.09.2012 по 21.08.2013 , тобто 11 міс. 10 д. за обвинуваченнями, за якими в подальшому встановлена відсутність подій кримінальних правопорушень. Позивач був обмежений у своїх конституційних правах протягом 5р. 5міс. 10д., оскільки відносно нього була обрана міра запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, яка була відібрана 21.08.2013 суддею Балаклійського районного суду Харківської області Носовим Г.С., скасована постановою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 31.01.2019. Так під час затримання позивача одночасно співробітниками міліції було затримано його цивільну дружину ОСОБА_2 . При цьому її долю та місцезнаходження йому ніхто не повідомив. 11.09.2012 року ОСОБА_2 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, 14.11.2012 відносно неї порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 358 КК України, 14.09.2012 продовжено строк тримання під вартою до 18.09.2012. Крім того, 18.09.2012 відносно ОСОБА_2 обрана міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, яка до цього часу у визначеному процесуальним законом порядку не скасована. Протягом тривалого часу позивач був позбавлений можливості користуватися вилученим та арештованим майном, а саме офісною технікою, нерухомим майном, грошовими коштами, автотранспортними засобами, земельною ділянкою. Вказане майно не було передане під відповідальне зберігання, що стало наслідком його втрати. 11.09.2012р. під час проведення обшуку за місцем його мешкання органом досудового слідства незаконно та за відсутності відповідного судового рішення проведений обшук автомобіля позивача. Факт незаконного проведення обшуку майна позивача підтверджується постановами про закриття кримінальних проваджень № 0002014 від 12.12.2016р. за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України та № 0002014 від 03.03.2018р. за ч. 2 ст. 263 КК України. Він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органу досудового розслідування. Органом досудового слідства були штучно та свідомо створені процесуальні перешкоди для реалізації права на захист, обмежене право на отримання інформації у кримінальному провадженні. Наявність запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а згодом підписка про невиїзд тривалий час принижували його авторитет, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило його нормальні сімейні зв`язки, спричинило йому тяжкі душевні страждання та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за участі третіх осіб: Головного Управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії, Прокуратури Харківської області, Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківській області, Лозівської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В іншій частині позову відмовлено

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає положенням Конституції України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Зазначає, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не дотримався виконання вимог положень ч. 5 ст. 5, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ст. З Конституції України.

Визначаючи справедливим та співмірним розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн., суд першої інстанції виходив із доведеності факту перебування позивача під слідством та судом повних 72 календарних місяці та 12 днів, тобто 2172 календарних днів (72 місяців х 30 днів (середня чисельна кількість днів в місяці) + 12).

На таких обставин цінність людської свободи, честі та гідності необґрунтоване звинувачення людини у скоєнні тяжких злочинів, позбавлення волі, а згодом й права на вільне пересування тривалий час, інші обмеження, пов`язані із кримінальним переслідуванням, незаконне проведення обшуків та тривалий час дії арешту всього належного майна, в т.ч. нерухомого та землі оцінені судом в 460,40 гривень на день (1 000 000,00 грн. : 2172 днів = 460,40 грн.)

Зазначене узгоджується із задекларованим в ст. З Конституції України принципом «знання людини, її життя і здоров`я, честі та гідності найвищою соціальною цінністю держави.

Зазначає, що будь-якого належного та переконливого твердження такої незначної оцінки моральних страждань позивача, а також достатності визначеної суми відшкодування для забезпечення принципу розумності та справедливості, суд в рішенні в порушення вимог ст. 263 ЦПК України не навів.

Також не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції з апеляційною скаргою звернулась до суду Прокуратура Харківської області, в якій з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінити стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 103073 грн. 10 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції помилково визначив строк перебування позивача під слідством та судом з 11.09.2012 року (з моменту його затримання) по 31.01.2019 року (скасування підписки про невиїзд), що складає 76 місяців.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права ст. 1176 ЦК України, та порушенням норм процесуального права ст.ст. 76-81, 263-264 ЦПК України, а тому підлягає зміні.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що зважаючи на усі обставини справи, представлені сторонами докази, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його тривалого безпідставного утримання під вартою, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, суд вважає, що належним розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку буде сума 1 000 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлена преюдиційними судовими рішеннями визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України.

Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідачів) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25 червня 2018 року, провадження № 61-496св18, від 11 липня 2018 року, провадження № 61-14157св18, від 25 липня 2018 року, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі « Абдулазіз , Кабалес і Балкандалі », зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Отже, судова колегія звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждання є: перебування у кримінальній справі послідовно підозрюваним, обвинуваченим і підсудним, та в рамках цієї кримінальної справи близько року утримувався під вартою, потім запобіжний захід був змінений на підписку про невиїзд, яку скасували лише 31.01.2019, у межах кримінальної справи був притягнутий до кримінальної відповідальності із застосуванням до нього запобіжного заходу. Позивач перебував під слідством та судом з 11.09.2012 (з моменту його затримання) по 31.01.2019 (скасування підписки про невиїзд), що складає 76 місяців.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з пунктом 5 статті 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням тривалості кримінального провадження, зміни нормального життєвого стану та витрат часу на відновлення прав, а також керуючись принципами поміркованості, розумності та справедливості судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Харківської області про необхідність стягнення 103073 грн. 10 коп. не обґрунтовані, а ні розрахунку а ні посилання на норми законодавства з яких убачалось порядок і підстави наданих розрахунків не надано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість її розміру, визначеного позивачем покладається на орган діями якого спричинена шкода.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна діяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності народних обранців громади та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду кримінальної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився зхарактером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно достатті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - О.М.Хорошевський

Судді - І.В.Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 17.09.2020