Єдиний унікальний номер 229/4108/19
Номер провадження 22-ц/804/1960/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Корчистої О.І., Никифоряка Л.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 229/4108/19 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 лютого 2020 року (суддя першої інстанції Гонтар А.Л.), -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Камос» (далі - СТОВ «КАМОС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 листопада 2007 року між СТОВ «КАМОС» (раніше - СТОВ ім. Кірова) та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір оренди землі, зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 серпня 2008 року за № 04.08.170.00058. Згідно умов договору орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 4,97 га кадастровий номер :02:000:0152, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради. Договір укладено на 15 років.

24 травня 2019 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що зазначена земельна ділянка одночасно перебуває у користуванні для сільськогосподарських потреб також і у ОСОБА_2 , державна реєстрація цього права здійснена 21 липня 2017 року, номер запису про право 36248546.

Вважає, що існування одночасно двох договорів на користування земельною ділянкою є протиправним та порушує права орендаря СТОВ «КАМОС». Підстави вважати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «КАМОС», таким, що припинив свою дію, відсутні. Договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений з порушенням вимог земельного законодавства, ЦК України і згідно приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, у зв`язку з чим позивач просив визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою загальною площею 4,97 га, кадастровий номер :02:000:0152, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 липня 2017 року.

21 лютого 2020 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області позов СТОВ «КАМОС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) загальною площею 4,97 га, кадастровий номер :02:000:0152, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Костянтинівською міською радою 21 липня 2017 року, номер запису про державну реєстрацію 36248546.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь СТОВ «КАМОС» витрати по сплаті судового збору в сумі по 960 грн. 50 коп. з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість і незаконність судового рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні суду в порушення вимог ст. 265 ЦПК України не зазначено чи були і ким були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Судом не вказано на наявність жодного дефекту угоди, укладеної відповідачами, так як суд може визнати недійсним договір тільки з підстав, передбачених законом, а не будь-яких інших. Суд не вказує, які конкретно норми земельного законодавства і ЦК України та ким з відповідачів були порушені при укладанні оспорюваного договору. Суд не вказав жодної вимоги, необхідної для дійсності договорів, зазначеної в ст. 203 ЦК України, яка б не була виконана сторонами договору. Суд прийшов до необґрунтованого висновку про визнання договору від 22 грудня 2014 року недійсним з огляду на те, що до одних і тих же правовідносин неправомірно намагався застосувати закони з різним предметом правового регулювання. Також відсутні допустимі і належні докази реєстрації прав оренди земельної ділянки за договором від 01 листопада 2007 року, тому доводи суду про те, що даний договір оренди земельної ділянки пройшов державну реєстрацію з дотримання норм діючого на час його укладання є необґрунтованими. Також судом не приведена мотивована оцінка кожного аргументу викладеного у відзиві на позов. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки заявляючи позовні вимоги позивач не вказував ні дату укладення договору, ні орган державної реєстрації договору, ні номер запису про державну реєстрацію, ні повні імена та по батькові сторін договору.

Відповідачем ОСОБА_1 надано письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , в якому вона посилається на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача СТОВ «КАМОС», відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судові повістки - повідомлення про розгляд справи 16 вересня 2020 року позивач СТОВ «КАМОС» та відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали 06 серпня та 08 серпня 2020 року відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 153, 154, 155).

Про причини неявки представник позивача та відповідачі у судове засідання 16 вересня 2020 року не повідомили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідачів, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги СТОВ «КАМОС», суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суперечить ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує права позивача як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору недійсним.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0152, площею 4,97 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137615, виданим 06 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області (а.с. 8).

01 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СТОВ ім. Кірова укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 як орендодавець надає, а СТОВ ім. Кірова як орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 4,97 га, строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 491,72 грн. на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 6-7).

Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 серпня 2008 року за № 04.08.170.00058 (а.с.7 зворот).

Пунктом 35 договору встановлено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджено, що 21 липня 2017 року на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровано право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 4.97 га, кадастровий номер :02:000:0152 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, реєстраційний запис 36248546. Договір укладено на 100 років. За користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 80 000 грн. за весь період користування (100 років) (а.с. 10).

Крім того, в матеріалах справи мається протокол № 2 зборів учасників СТОВ «ім. С.М. Кірова» на якому прийнято рішення про зміну найменування СТОВ «ім. С.М. Кірова» на СТОВ «КАМОС» та зобов`язано директора Кюрджиєва С.П. здійснити дії щодо державної реєстрації змін, що відбулися (а.с. 18).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між СТОВ «КАМОС» та ОСОБА_1 01 листопада 2007 року укладений договір оренди належної останній земельної ділянки, який є дійсним, а тому оспорюваний договір про встановлення права користування цієї земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального закону, зроблені із дотриманням норм процесуального права, а також відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи письмовим доказам за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного, для вирішення спору, що виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої, третьої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,97 га (кадастровий номер :02:000:0152) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137615, виданим 06 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.

За договором оренди землі від 01 листопада 2007 року ОСОБА_1 , передала, а СТОВ «КАМОС» прийняло у платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 15 років.

Пунктом 41 договору оренди передбачено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

19 серпня 2009 року зазначений договір оренди зареєстровано Ясинуватським відділом ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04.08.170.00058.

Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом положень статей 210, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір підлягає державній реєстрації лишу у випадках, встановлених законом. Такий договір є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Такими законами є, зокрема ЗК України, Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення договору оренди землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення та реєстрації договору оренди землі), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц (провадження № 14-25цс19).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2014 року, тобто під час дії договору оренди, укладеного між СТОВ «КАМОС» (раніше - СТОВ ім. Кірова) та відповідачем ОСОБА_1 , остання надала, а ОСОБА_2 прийняла у користування ту ж саму земельну ділянку строком на 100 років, про що сторони уклали Договір емфітевзису.

Згідно Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна землекористувач ОСОБА_2 за користування земельною ділянкою сплачує власнику плату у розмірі 80 000 грн. за весь період користування (100 років).

Право користування земельною ділянкою за вказаним договором було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 липня 2017 року за № 21497533 (а.с. 10).

Відповідно до пункту а) частини першої статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абз. 4 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі»).

Одним з речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частин 1,2 ст. 407 ЦК України користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання угоди недійсною (п. «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державний реєстратор у ході здійснення реєстраційних дій, зокрема, встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує у СТОВ «КАМОС» на підставі раніше вчиненого правочину - договору оренди землі, було порушене внаслідок укладення договору про користування цією ж земельною ділянкою між відповідачами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що його право оренди було зареєстроване в установленому законом порядку, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин 2-4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу ст. 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок.

На виконання вказаного Указу Президента України Державним комітетом України по земельних ресурсах було видано наказ від 02 липня 2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», який втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 07 липня 2012 року № 408 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Держкомзему України від 02 липня 2003 року № 174».

Тимчасовим порядком функції щодо внесення відомостей до Державного реєстру земель покладалися на реєстраторів Державного реєстру земель - структурні підрозділи Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», які, крім іншого, здійснювали видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, реєстрацію договорів оренди землі (суборенди), а також вели Книгу реєстрації договорів оренди землі.

Таким чином, укладений між СТОВ «КАМОС» та ОСОБА_1 договір оренди землі був зареєстрований відповідно до законодавства, що діяло на момент проведення такої реєстрації, а саме - Ясинуватським відділом ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04.09.170.00058 та проставлено відповідну відмітку в договорі.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд не мав права визнавати недійсним Договір емфітевзису, оскільки його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є неспроможними. За наявності діючого договору оренди ОСОБА_1 , як орендодавець, не мала права передавати спірну земельну ділянку в користування іншій особі. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав користування (оренди) на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до позбавлення позивача як орендаря права самостійно господарювати на землі, що є порушенням положень ст. 95 ЗК України та частини першої ст. 25 Закону України «Про оренду землі». Таким чином, оскільки умови Договору емфітевзису про передання у користування ОСОБА_2 земельної ділянки, право оренди на яку за СТОВ «КАМОС» не припинене у встановленому порядку, суперечать вимогам вищенаведених актів законодавства, то висновок суду про те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не зазначено, які саме права позивача як орендаря були порушенні оспорюваним правочином, не заслуговують на увагу, так як судом першої інстанції встановлено, що внаслідок укладення між відповідачами Договору емфітевзису було порушене право СТОВ «КАМОС» на користування спірною земельною ділянкою, яке виникло та існує на підставі раніше вчиненого правочину.

Аргументи апеляційної скарги про те, що норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не могли бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивач не заявляв вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою за Договором емфітевзису, також не заслуговують на увагу. Як і право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), так і право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації, а тому з метою встановлення факту правомірності набуття таких прав сторонами правочинів суд обґрунтовано застосував приписи вказаного Закону.

Довід апеляційної скарги про те, що в договорі оренди відсутня його істотна умова - кадастровий номер, а тому немає підстав стверджувати, що предметом обох договорів є одна і та ж сама земельна ділянка і що цей правочин є укладеним, колегія суддів відхиляє, оскільки, по-перше, на час укладення та реєстрації договору оренди частина 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» не відносила до його істотних умов кадастровий номер земельної ділянки, а по-друге, в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137615, який міститься в матеріалах справи та є невід`ємною частиною договору оренди землі, зазначено кадастровий номер - :02:000:0152, який відповідає такому номеру, вказаному в договорі емфітевзису.

Також посилання в апеляційній скарзі на ненадання судом першої інстанції оцінки фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду, наведеними в описовій частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на ефективний захист порушених прав позивача. Під час апеляційного перегляду справи неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення, у справі не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні та витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.І. Корчиста

Л.П. Никифоряк