Справа № 183/6704/19
№ 2/183/1486/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Новомосковський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він являється власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.06.2018 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-1215.
У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі по справі - ОСОБА_2 , неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , 2006 року народження, та ОСОБА_4 . Однак, фактично відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з 2014 року, житлом не користуються, не сплачують комунальні послуги, іншої участі по утриманню квартири не приймають, не являються членами сім`ї власника, їх місце проживання позивачу не відоме. Ніякої домовленості або ж договору стосовного того, що відповідачі будуть проживати в спірному житлі між сторонами не було.
Таким чином, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належній позивачу квартирі, в такий спосіб перешкоджають останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст. 391,405 ЦК України, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживанням.
Згідно з вимогами ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. При цьому днем вручення повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, в силу вимог ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про слухання справи належним чином та не з`явилися у судове засідання без поважних причин, а тому, з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.06.2018 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1-1215 (а.с.6), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129253482 від 27.06.2018 року (а.с.7).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
На виконання ухвали суду 06 лютого 2020 року, Новомосковською державною нотаріальною конторою надано копію нотаріальної справи щодо укладення вищезазначеного договору купівлі - продажу квартири від 26.06.2018 року, матеріали якої свідчать про таке.
Так, на момент посвідчення вказаного договору, у спірній квартирі були зареєстровані відповідачі по справі: ОСОБА_2 , як попередній співвласник квартири, та члени сім`ї попередніх співвласників квартири: ОСОБА_4 , неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради співвласникам надано згоду на продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 та закріплено право користування житлом за вказаною адресою за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.19), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.24,25,26) у квартирі позивача станом на 14.11.2019 року зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , а також неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між тим, суду подано ряд актів (а.с.16,17,18), складених головою квартального комітету №33, за участю сусідів, у відповідності до яких відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та неповнолітня дитина ОСОБА_3 , 2006 року народження, зареєстровані, але не проживають в квартирі АДРЕСА_1 з серпня 2014 року по теперішній час.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

У відповідності до положень глави 6 ЖК України, особа набуває право користування жилим будинком, квартирою, що належить громадянинові, в силу сімейних відносин з ним або на підставі договору найму, укладеного нею або членом її сім`ї з власником будинку.

Отже, внаслідокукладення договору купівлі-продажу від 26.06.2018 року права попередніх співвласників спірної квартири припинені, а даних про наявність будь - якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням судом не встановлено.

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідачів, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Згідно постанови «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» КМУ № 207 від 02 березня 2016 року вбачається, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

За таких обставин визнанню такою, що втратила право користування спірною квартирою підлягає і неповнолітня ОСОБА_3 , 2006 року народження.

На стягненні судових витрат з відповідачів позивач не наполягав.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391,405 ЦК України, ст.ст.150,156,158, 169 ЖК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.