КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року місто Київ.

Справа 757/55837/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10399/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

при секретарі Миронюк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва 26 грудня 2019 року (у складі судді Матійчук Г.О., інформація щодо дати складення повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 в обґрунтування якої останній зазначив, що 17.04.2019 року слідчим ОСОБА_2 було закрито кримінальне провадження ?0;0000020 від 17.04.2015 року за відсутністю складу правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 13.08.2019 року постанова слідчого ОСОБА_2 була скасована.

Позивач вважає, що діями слідчого йому було завдано моральних страждань, які виразились у нервовому стресі, переживаннях, порушеннях режиму сну, тощо, яку він оцінює в 250 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду Київської області 26 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 , відповідно до відмітки суду, 11.03.2020 року подав апеляційну скаргу (а.с. 15), в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст. 1173, 1174 ЦК України, а висновки - не відповідають обставинам справи, оскільки діями слідчого ОСОБА_2 позивачу завдано значної моральної шкоди ( нервовий стрес, переживання, порушення режиму сну) .

Зазначає, що повна бездіяльність та протиправність дій старшої слідчіої ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000020 від 17.04.2015 року доведена та установлена ухвалою суду від 13.08.2019 року в справі №462/2615/18, що не потребує додаткового доказуваня.

Вказує на те, що судом проігноровано постанову ПВСУ №4 від 31.03.1995 року « Про судову практику у справах про відшкодування моральної немайнової шкоди», відповдіно до якої позиція суду повинна відповідати нормам п.2 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду» та узгоджуватись із постановою ВСУ від 25.07.2018 року у справі №638/6944/16-ц.

Висновок суду, що рішення в аналогічній справі №450/1547/18 не набрало законної сили не відповідає дійсності.

Ухвалою від 16 липня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 09 вересня 2020 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання учасники процесу не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку. що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17.04.2019 року слідчий Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_2 виніс постанову, якою закрив кримінальне провадження № 0000020 від 17.04.2015 року на підставі ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 13.08.2019 року постанову слідчого Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_2 від 17.04.2019 року про закриття кримінального провадження №0000020 скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000020 направлено до Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

Відмовляючи у задоволені позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій слідчого по закриттю кримінального провадження йому (позивачу) завдано моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до положень ст. 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилався на протиправність дій слідчого ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000020 від 17.04.2015 року.

Однак вказана ухвала не містить висновків щодо незаконних та протиправних дій слідчої ОСОБА_2 , а зазначено про неповне проведення досудового слідства у кримінальному проваджені, таким чином скасовано ухвалу про закриття кримінального провадження №0000020 від 17.04.2015 року. Та передано до Зазничного ВП ГУ НП у Львівській області для продовження досудового розсілування. (а.с. 4-5)

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не оскаржував неправомірні дії чи бездіяльність старшої сслідчої Залізничного відділу поліції ГУ НП у Львівській області ОСОБА_2. Тому враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги позивач вказує на спричинення йому моральних страждань бездіяльністю та протиправністю дій старшої слідчої ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000020.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

За частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно - наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Обгрунтовуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 . вказує на тривалий розгляд кримінального провадження та бездіяльність старшого сдічного ОСОБА_2 , вважаючи постанову слідчого про закриття провадження незаконною з огляду на її скасування слідчим суддею.

Матеріали справи не містять доказів про те, що посадовою особою вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 17.04.2015 року.

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту невиконання або неналежного виконання старшим слідчим службових обов`язків під час досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, та притягнення його до відповідальності, передбаченої чинним законодавством позивачем не надано ані до суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з процесуальним рішенням слідчого, а також не надано доказів прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою та станом позивача, а тому правові підстави, передбачені статтями 1173,1174 ЦК України для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції невірно застосовані положення статей 1173,1174 ЦК України.

Крім того, доводи скарги, що незаконність постанови про закриття кримінального провадження підтверджена ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 13 серпня 2019 року, якою зазначена постанова була скасована, не свідчать про неправильність висновку районного суду, оскільки, сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує, що вказаними діями позивачу завдана моральна шкода.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №638/6944/16-ц, колегія суддів не приймає, оскільки обставини встановлені під час розгляду вказаної справи не є тотожними з обставинами даної справи.

Крім того, скаржник помилково вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Наведена ним практика Європейського суду з прав людини також не стосується предмету спору.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, та приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані докази, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва 26 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді