Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 569/7767/17

провадження № 61-15046св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу»,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу», яка підписана представником Кухаруком Ігорем Миколайовичем, на рішення Рівненського міського суду від 05 березня 2019 року у складі судді Гордійчук І. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу» (далі - ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу») про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автомобіль марки «SKODA FABIA», 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

12 листопада 2016 року було підписано договір комісії на продаж вищевказаного автомобіля відповідачем, де комітентом значиться позивач ОСОБА_1 . Укладення договору комісії здійснювалось без відома позивача та без її участі.

Просила визнати недійсним договір комісії від 12 листопада 2016 року.

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір комісії від 12 листопада 2016 року № 3976/16/000333 укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» щодо реалізації автомобіля «SKODA FABIA 1.4», номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , чорного кольору, 2004 року випуску.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного договору комісії мало місце порушення вимог закону, дотримання яких є обов`язковим для дійсності будь-якого правочину, а саме: відсутність волевиявлення учасників, невідповідність внутрішній волі та положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд також взяв до уваги, що відповідач не заперечив того факту, що ні ОСОБА_1 , ні директором ТОВ "СТОА-Автоторгсервісу" Базильчуком С. Г. договір комісії не підписувався та не укладався.

Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» подало касаційну скаргу за підписом представника Кухарука І. М. , у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір комісії від 12 листопада 2016 року є нікчемним. При цьому необхідно врахувати, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсності судом. Визначення у даній справі відповідачем «ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» є неправильним, помилковим. Товариством не вчинялися будь-які дії, якими могли би бути порушені, невизнані або оспорені права позивача. Договір комісії є правочином щодо надання послуг, а не договором відчуження майна, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним також договору купівлі-продажу транспортного засобу. Визнання договору комісії є неналежним способом захисту порушеного права.

Аргументи учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що на її думку, волевиявлення відповідача ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» як юридичної особи на укладення оспорюваного договору комісії є доведеним фактом. Твердження відповідача про те, що оспорюваний договір комісії є неукладеним, не відповідає дійсності, адже договір відповідачем було фактично виконано, в результаті чого здійснено перереєстрацію належного позивачу на праві власності автомобіля «SKODA FABIA 1.4». Оскільки договір комісії укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу», позов про визнання цього договору недійсним правомірно пред`явлено до ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано цивільну справу № 569/7767/17 з суду першої інстанції.

У вересні 2019 року матеріали цивільної справи № 569/7767/17 надійшли до Верховного Суду.

03 жовтня 2019 року справу передано судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автомобіль марки "SKODA FABIA", номер двигуна НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , чорного кольору, 2004 року випуску.

Відповідно до висновку експерта №1.1-159/18 від 27 червня 2018 року Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами судової почеркознавчої експертизи призначеної за ухвалою суду від 30 травня 2018 року, зазначено, що підпис від імені комітента в особі ОСОБА_1 в графі «Комітент» в договорі комісії від 12 листопада 2016 року № 3976/16/000333 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені комітента в особі ОСОБА_1 в графі "Комітент (довірена особа)» в акті технічного стану ТЗ або його складової частини, що має ідентифікаційний номер, від 12 листопада 2016 року № 3976/16/000333 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно частини першої статті 205 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами».

Спеціальні норми щодо форми договору комісії відсутні, тому слід застосовувати загальні положення статей 205 - 209 ЦК України.

За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Отже, договір комісії між сторонами повинен був бути укладений в письмовій формі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Отже, встановивши, що оспорюваний договір комісії позивачем не підписувався, тобто договір не є укладеним, судам належало відмовити в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргузадовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 640,00 грн.

ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» при поданні апеляційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 960,00 грн (640,00 грн х 150%), при подані касаційної скарги - у розмірі 1 538,00 грн (повинно було сплатити 1 280,00 грн (640,00 х 200%).

Оскільки за результатами розгляду касаційної інстанції ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» оскаржені судові рішення скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то понесені відповідачем судові витрати у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на позивача в сумі 1 920,00 грн (640,00 грн + 1 280,00 грн).

Керуючись статтями 400, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 05 березня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-Автоторгсервісу» витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги в сумі 1 920,00 грн.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Рівненського міського суду від 05 березня 2019 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2019 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков