Справа № 462/1666/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Колошкіна П.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

встановив:

ОСОБА_1 19.03.2020 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 2690 грн. матеріальної шкоди і 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги, мотивує тим, що вироком Залізничного районного суду м.Львова від 05.09.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2690,76 грн. майнової шкоди та 5000 грн. моральної шкоди. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10.02.2020 року вказаний вирок скасовано та на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України. Внаслідок кримінального правопорушення їй спричинено матеріальну шкоду, а саме витрати на придбання ліків в сумі 2690 грн., та моральну шкоду, оскільки їй були спричинені психологічні, душевні страждання, які вона оцінює в 100000 грн.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 21.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, покликаючись на мотиви такого та доповнила, що відповідач по даний час так і не відшкодував завдану ним матеріальну шкоду у розмірі 2690,76 грн. Окрім цього, внаслідок подій, які відбулися 17.09.2016 року, вона змушена періодично проходити лікування, а тому просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, зазначивши, що в 2016 році конфлікт між позивачем та відповідачем мав місце, проте згідно довідки №799 від 17.09.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 звернулася в травмпункт №1, що на АДРЕСА_1 , де її оглянули та встановили садини скулової ділянки справа, гематоми лівого передпліччя та шиї. 19.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася в травмпункт №2, де при огляді їй встановили струс головного мозку та забій потиличної ділянки голови. Проте, ніде не зафіксовано, що 17.09.2016 року у позивача був струс головного мозку та забій потиличної ділянки голови. Вважає, що через постійні конфлікти позивача та відповідача у 2016 році ОСОБА_1 зазнала сильного стресу, у зв?язку з чим у неї загострилися хронічні хвороби, і саме тому 17.09.2019 року вона зверталася у лікарню. Також зазначила, що ліки, які були призначені позивачу, в основному є гепатопротекторами та кардіопрепаратами, тому не можуть бути пов`язані із лікуванням ушкоджень, які, як вказує позивач, їй наніс відповідач 17.09.2016 року. Щодо моральної шкоди, то вважає таку не доведеною, оскільки така не підтверджена позивачем документально. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін та докази на їх підтвердження, оглянувши кримінальну справу № 462/6759/16-к, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 18.09.2016 року слідчим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області за заявою ОСОБА_1 в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003383 внесено відомості про те, що 17.09.2016 року близько 10.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 отримала тілесні ушкодження від свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

В порядку ст.128 КПК України потерпіла ОСОБА_1 до початку судового розгляду у даному кримінальному провадженні звернулася з цивільним позовом, в якому просила відшкодувати їй шкоду, завдану внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 , а саме стягнути на її користь 3000 грн. матеріальної та 50 000 грн. моральної шкоди.

Згідно вироку Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., задоволено частково цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , стягнуто з останнього на користь потерпілої 2690,76 грн. майнової та 5000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10.02.2020 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності, вказаний вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05.09.2019 року скасовано та звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 ККУ на підставі ст.49 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрите.

При цьому, скасовуючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив, що висновок суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим і вмотивованим, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України є доведеною.

Таким чином вбачається, що кримінальне провадження про обвинуваченням ОСОБА_3 закрито у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст.49 КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, із досліджених вище доказів та на підставі ухвали Львівського апеляційного суду від 10.02.2020 року встановлено вину ОСОБА_3 в тому, що17.09.2016 року о 10.30 год. він, перебуваючи на АДРЕСА_2 , з метою заподіяння умисного тілесного ушкодження, на грунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_1 , наніс декілька ударів зігнутою у кулак рукою в ділянку голови та шиї, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_1 легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Зазначене також підтверджується висновком судово-медичної експертизи №1885 від 29.09.2016 року, згідно якої у ОСОБА_1 виявлено в ділянці виличної кістки справа, ближче до зовнішнього кута ока, є садно округлої форми, діаметром 0,3 см. По нижньому краю орбіти справа, з переходом на щоку, на поверхні 1,5х3,5 см. Є множинні садна неправильно-овальної форми, розмірами від 0,1х0,2 до 0,3х0,4 см. В цій же ділянці є синець смугастої форми, розмірами 0,3х0,7 см, фіолетового кольору з зеленим відтінком по краях. В потиличній ділянці, більш зліва є синець овальної форми, з нечіткими межами, розмірами 1,5х2 см, з незначним припуханням м?яких тканин, фіолетово-зеленого кольору розмірами 0,5х0,7 см. На задній поверхні лівого передпліччя, в середній третині вертикально в ряд є 2 синці зеленого кольору, округлої форми, даметром 1 см. Та 1,2 см, розташовані на відстані 1,5 см один від одного. Інших ушкоджень не виявлено. Витребувані медичні документи з денного стаціонару.29.09.2016 року представлена медична карта амбулаторного хворого №122-4176 на прізвище ОСОБА_1 . При вивченні її видно, що 22.06.2019 року була оглянута невропатологом: скарги на головокружіння, головний біль, нудоту, шум у голові. В анамнезі ЗЧМТ, струс головного мозку. Об?єктивно: послаблення конвергенції, в?ядість фотореакції, асиметрія обличчя. Сухожилкові рефлекси однакові з обох сторін. Позитивний симптом Штрюмпеля . В позі Ромберга хитка. Пальце-носову пробу виконує невпевнено. Діагноз: «… (запис нерозбірливий. Післятревматична церебрастенія.» Призначене лікування на денному стаціонарі. Запис лікаря денного стаціонару від 23.09.2016 року: скарги на головний біль, головокружіння, нудоту, шум в голові, похитування при ході, порушення рівноваги, загальну слабість. З анамнезу погіршення стану з 19.09.2016 року, як наслідок побоїв. Звернулась у 8-му МКЛ, записи враховані. 22.09.2016 року оглянута невропатологом, скерована на стац. лікування. Соматичний стан без змін. Неврологічний струс - див. записи невропатолога. Призначене обстеження та лікування. Діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забй м?яких тканин потиличної ділянки. Остеохондроз шийного відділу хребта. Краніовертебральний синдром.». Згідно представлених медичних документів та при огляді у гр-ки ОСОБА_1 виявлено: струс головного мозку, синці та садна на голові, синці на шиї, на лівій руці. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 17.09.2016 року та відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров?я. Враховуючи розташування тілесних ушкоджень на різних поверхнях та анатомічних ділянках тіла, їх характер слід вважати, що вони не могли утворитись внаслідок падіння потерпілої на площину.

За наведеного, суд не приймає до уваги та вважає безпідставними доводи представника відповідача про вісутність доказів побиття ОСОБА_1 ОСОБА_3 саме 17.09.2016 року і вчинення останнім кримінального правопорушення та відповідно завдання шкоди позивачу.

У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, а потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства. Таке право роз`яснено потерпілій ОСОБА_1 і в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду від 10.02.2020 року.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із матеріалів кримінальної справи №462/6759/16-к вбачається, що позивачем до даної справи було долучено копії квитанцій, щодо яких вона вказує, що такі підтверджують її витрати на лікування ушкоджень, яких вона зазнала внаслідок побиття відповідачем 17.09.2016 року (т.3, а.с.28-29).

Проте, суд не приймає до уваги вказані квитанції, оскільки такі датовані 2018-2019 рр., тобто набагато пізніше події, яка мала місце 17.09.2016 року. Крім цього, з даних квитанцій неможливо встановити, що вказані у квитанціях ліки стосуються лікування позивача внаслідок отримання нею ушкоджень 17.09.2016 року.

Таким чином, позивачем на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження її витрат, понесених на лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок протиправних дій відповідача 17.09.2016 року, відтак позов в частині стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, згідно з п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до роз`яснень даних уп.3, 9, 17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. У рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі» Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Враховуючи викладене правове регулювання, суд дійшов висновку про те, що позич в ході розгляду справи довела, що внаслідок вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення їй була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі, незручностях і дискомфорті,душевних стражданнях у зв`язку із побиттям та заподіянням їй тілесних ушкоджень.

Разом з цим, суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі в розмірі 100000 грн., так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, гідності особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд виходить з конкретних обставин справи, які мають суттєве значення, приймає до уваги характер, тривалість та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 , характер кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3 відносно позивача, ті обставини, що події, внаслідок якої позивачу заподіяно моральної шкоди, передували численні звернення ОСОБА_1 в правоохоронні органи з приводу неправомірних дій віносно неї зі сторони ОСОБА_3 , та що з часу такої події минуло майже чотири роки, протягом яких вона не отримала від відповідача жодної сатисфакції, тому враховуючи вимоги розумності, виваженості і справедливості, вважає, що належному і дійсному розміру моральної шкоди відповідатиме 5000 грн.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 840,80 грн. за позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди, від сплати якого позивач при подачі позову була звільнена, компенсуються за рахунок держави, а судовий збір, сплачений позивачем за позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 840,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 42,04 (5 % від 840,80 грн.) грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та вимоги про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 42,04 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 11.09.2020 року.

Суддя:

Оригінал рішення.