РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/2028/19

Провадження № 22-ц/4815/297/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу

Білотіл Ельвіра Юсуфівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року у складі судді Рижого О. А., ухвалене в м. Сарни Рівненської області, повний текст рішення складено 09 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округ Білотіл Ельвіра Юсуфівна, про розірвання договору дарування. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона 20.09.2018 року уклала нотаріально посвідчений договір дарування, за яким подарувала своїй дочці ОСОБА_2 безоплатно, а остання прийняла в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Причиною дарування квартири стало те, що дочка не мала власного житла, а квартиру, яку винаймала, попросили звільнити. Зазначала, що при даруванні квартири була усна домовленість із ОСОБА_2 про те, що вона ( ОСОБА_1 ) і надалі буде проживати у цій квартирі без будь-яких обмежень. Проте, в квартирі змінили замки і її перестали допускати у житло, де вона зареєстрована. Під час проходження курсу лікування в неврологічному відділенні Сарненської ЦРЛ (з 19.06.2019 року по 27.06.2019 року) з квартири були вивезенні її особисті речі. Стверджує, що ця квартира є єдиним місцем проживання, де вона зареєстрована. Просила розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.09.2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки істотно змінилися обставини, якими дарувальник керувалася при укладанні цього договору.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір дарування був укладений внаслідок обману, насилля, погрози, а також того, що позивач була змушена вчиняти цю угоду на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин. Судом враховано, що оспорюваний договір дарування спірної квартири укладений у встановленому законом порядку, і підстав для його розірвання немає, оскільки позивач з відповідачем на день укладення договору перебували у добрих стосунках, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі покликається на ст. 652 ЦК України, яка передбачає розірвання договору у зв`язку із істотними порушеннями стороною договору його умов. Додає, що при укладенні договору дарування від 20.09.2018 року вона була впевнена, що матиме постійне місце проживання, проте ОСОБА_2 не допускає її у квартиру, де вона зареєстрована, і яка є її місцем проживання. Зазначає, що, укладаючи договір дарування, вона не могла припустити зміну ставлення ОСОБА_2 щодо себе. Доводить, що обставини, які існували при укладенні договору дарування 20.09.2018 року, істотно змінилися, в зв`язку з чим наявні підстави для розірвання цього договору. Крім того, в судовому засіданні 28.10.2019 року свідок ОСОБА_3 показала, що чула розмову ОСОБА_2 , що вона догляне до смерті ОСОБА_1. Також ОСОБА_4 підтвердила, що 30 років проживала з ОСОБА_1 в одному житловому будинку, і їй було відомо, що договір дарування квартири укладався з умовою, що ОСОБА_1 і надалі зможе користуватися і проживати у цій квартирі. З наведених міркувань просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 20 вересня 2018 року між сторонами укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Білотіл Е.Ю. за реєстровим номером 1495, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , квартира, ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з із зміною істотних обставин, якими дарувальник керувалася при укладанні договору дарування, а саме: відповідачка перестала допускати позивачку у спірну квартиру, змінивши замки. Вважаючи таку поведінку відповідачки порушенням домовленостей про проживання в подарованому помешканні, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав на житло, вимагаючи розірвання договору дарування.

Статтею 727 ЦК України визначено правові підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника. Так, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

Жодною із перелічених правових підстав позивачка не обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Покликання позовної заяви та апеляційної скарги на положення частини 2 ст. 651 ЦК України як на підставу розірвання договору не відповідають обставинам справи та суперечать правовій природі договору дарування.

Так, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Поруч із цим, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ст. 203, 717 ЦК України)

Таким чином, покликання позивачки на те, що відповідачкою не було дотримано усної домовленості щодо подальшого проживання дарувальника у відчуженій квартирі не можуть слугувати підставою для розірвання договору дарування, оскільки такий обов`язок обдаровуваного, яким в даному випадку є відповідачка, не передбачений ні положеннями закону, ні самим оскаржуваним договором дарування від 20.09.2018р.. Більш того, п. 3.3. спірного договору передбачено, що право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття (а.с. 8 зворот).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 20 вересня 2018 року, сторони при підписанні договору ствердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають внутрішній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, у сторін відсутні заперечення щодо кожної з умов цього правочину, наміри сторін є дійсними. Сторони посвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються предмету дарування. Будь-які домовленості, що мали місце до укладення цього договору не матимуть правового значення.

Досліджені обставини справи в сукупності з нормами закону, якими вони врегульовані, дозволяють зробити висновок про відсутність будь-яких правових підстав для розірвання договору дарування квартири, укладеного між сторонами.

Покликання апеляційної скарги на покази свідків, які підтвердили усну домовленість сторін про проживання позивачки в спірній квартирі, судом відхиляються, оскільки їхні покази не стосуються змісту, предмету, умов укладеного договору, а зводяться лише до відомостей про погіршення відносин між позивачкою та відповідачкою.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване судове рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Гордійчук С. О.