ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3088/19

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/109/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М.., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засіданняШапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 07 жовтня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 15000 доларів США, що еквівалентно 407400 грн. (по курсу НБУ станом на 20.03.2019 року).

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на положення ст.ст. 22, 215, 216, 661, 1212, 553 ЦК України, вважаючи, що його права як покупця було порушено ОСОБА_2 і завдано збитків в сумі 15000 доларів США.

Позивач вказує, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.08.2007 року розірвано договір міни від 06.04.2006 року, укладений між ним та ОСОБА_3 та повернуто сторони в попереднє становище і за ОСОБА_1 , на якого переведено права покупця, визнано право власності, зокрема і на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаним судовим рішенням установлено, що він передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 в обмін на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_3 . Для ОСОБА_3 він придбав ше дві квартири - АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 .

Посилається, що квартиру АДРЕСА_1 він купив для ОСОБА_3 у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.2006 року за 15000 доларів США. Квартира належала ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину від 30.08.2006 року. Придбану у ОСОБА_2 квартиру він продав за договором купівлі-продажу від 30.10.2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Наголошує, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26.12.2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03.03.2009 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 30.08.2006 року, видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 року за ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити та передати квартиру її власнику.

Апелянт стверджує, що після повернення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 , він, ОСОБА_1 , повернув ОСОБА_4 та ОСОБА_5 350000 грн., що підтверджується заявою від 21.03.2016 року.

ОСОБА_1 наполягає, що його права та законні інтереси було порушено саме 21.03.2016 року, коли йому завдано збитків внаслідок не повернення йому ОСОБА_2 15000 доларів США, отриманих нею за продану йому 31.08.2006 року спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2019 року в задоволенні позовнх вимог ОСОБА_1 відмовлено за пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на те, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки до моменту передачі ним у 2016 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 350000 гривень у нього, ОСОБА_1 , було відсутнє порушене, не визнане чи оспорювань право.

Вважає, що порушене право у нього виникло лише 21.03.2016 року, а з позовом він звернувся 20.03.2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Апелянт, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, наголошує, що у ОСОБА_2 відсутні правові підстави для набуття права власності на грошові кошти, які вона отримала за продаж належної їй квартири ОСОБА_1 , тому на підставі ст. 387 ЦК України такі кошти підлягають поверненню.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

06 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір міни житлового будинку, за яким позивач передав у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 в обмін на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

31 серпня 2006 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 за 8004,00 гривень. Вказана квартира належала продавцеві ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право власності на спадщину за законом, реєстровий № 4-2637, виданого їй 30 серпня 2006 року Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою (а.с. 10) .

Згідно розписки від 31.08.2006 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 75750 гривень, що еквівалентно 15000 доларів США, за продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Згідно розписки від 31.08.2006 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 101000 гривень, що в еквіваленті становить 20000 доларів США, для покупки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11 на звороті).

У нотаріально посвідченій заяві від 31 серпня 2006 року, ОСОБА_3 підтвердила, що гроші на придбання квартири АДРЕСА_1 вона отримала від ОСОБА_1 . Проте, сума отриманих коштів у цій заяві не вказана (а.с. 12).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2007 року договір міни від 06.06.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний, на ОСОБА_1 переведено права покупця і визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8). На підставі вказаного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2007 року за ОСОБА_1 19.09.2007 року Чернігівським МБТІ зареєстровано за № 15772 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

30.10.2007 року ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за 7875 грн (а.с. 34).

26.12.2008 року рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26.12.2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03.03.2009 року, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , яке підтверджувало станом на 30,31 серпня 2006 року право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , та яка 30.10.2007 року ОСОБА_1 продана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.03.2010 року визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнити та передати ОСОБА_6 вказану квартиру (а.с. 13-14).

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 09.07.2010 року, зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін і набрало законної сили та згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиціальним при розгляді цієї справи.

21 березня 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за 350000,00 гривень. Продана квартира належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим йому 26 листопада 2013 року після смерті спадкодавця ОСОБА_6 (а.с.16,17).

Як убачається з матеріалів справи, 21 березня 2016 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 написали нотаріально посвідчену заяву, у якій вони зазначили, що отримали від ОСОБА_1 350000 грн. З метою врегулювання юридичної колізії, яка виникла внаслідок рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09.07.2010 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зобов`язались укласти договір купівлі-продажу спірної квартири - АДРЕСА_1 . Ціна квартири 350000 грн. є погодженою між сторонами договору купівлі-продажу, а також зобов`язались звернутись до слідчого органу досудового розслідування Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та органів прокуратури із заявою про закриття кримінального провадження від 25.12.2012 року, заведеного за їх заявою відносно ОСОБА_1 , оскільки усі спірні питання будуть вирішені мирним шляхом, будь-якої вини ОСОБА_1 у заволодінні чужим майном немає, конфлікт врегульовано, а тому відсутні підстави вважати дії ОСОБА_1 як шахрайством, так і замахом на нього, і подальше провадження в даній кримінальній справі є зайвим. Будь-які ініші фінансові претензії до ОСОБА_1 відсутні (а.с. 15).

Зазначені обставини сторонами не заперечувались та не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 15000 доларів США, посилаючись на ст.ст. 22, 215, 661, 1212ЦК України.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 256, 261, 267 ЦК України та прийшов до висновку, що позивачу стало відомо про порушення своїх прав як власника ще у 2010 році, а з позовом він звернувся лише у березні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнає законним і обґрунтованим, ухваленим з урахуванням усіх обставин справи та наявних у справі і об`єктивно оцінених доказів та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке,

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 ЦПК України передбачено, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (п. 61 Рішення Європейського суду з прав людини «Брумареску проти Румунії).

Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини також вказав, що «надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило б розгляду їхніх позовних вимог».

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

За правилами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що про порушення його права йому стало відомо лише 21 березня 2016 року після повернення ним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 350000 грн., які ОСОБА_1 отримав за продану їм спірну квартиру. Але ОСОБА_2 не повернула йому, позивачеві, 15000 доларів США, отримані від нього за продану нею ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним суд враховує наступне.

Відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву заявлено вимогу про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 61-64).

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд виходить з того, що суд першої інстанцйії дійшов обгрунтованого висновку про порушення прав ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 , яка продала позивачеві квартиру, отриману нею у спадок за нікчемним заповітом та не повернула позивачеві отримані від нього, ОСОБА_1 , гроші.

Разом з тим, посилання ОСОБА_1 на те, що порушене право, яке підлягає судовому захисту, у нього виникло лише 21 березня 2016 року, тому позов поданий ним у межах строків позовної даності, спростовуються наступним.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 в якості третьої особи був присутнім у судовому засіданні 30.03.2010 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому вже після ухвалення судом рішення 30 березня 2010 року знав про порушення свого права, проте з позовом до суду звернувся лише 20 березня 2019 року, тобто через 9 років.

Усупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строків звернення до суду з цим позовом.

Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку прзовної давності.

Зважаючи на сукупність досліджених обставин справи та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність доводів апеляційної скарги, які б були передбачені процесуальним законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд визнає, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини справи та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: