Ухвала

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 638/10716/19-ц

провадження № 61-7651св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року у складі судді Цвіри Д. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Харків» від 27 червня 2019 року № 169/ос, відповідно до якого з ОСОБА_1 припинено трудовий договір (контракт) та звільнено 30 червня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагону (моторвагонного поїзда) виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Харків» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 48 342,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 536,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 звільнено без дотримання передбачених статтею 39 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» і статтею 252 КЗпП України гарантій для працівника підприємства, обраного до профспілкових органів, тобто відсутнє звернення відповідача до виборного профспілкового органу підприємства, членом якого є ОСОБА_1 , з обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору та згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору.

Визначивши відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденну заробітну плату, суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року змінено, викладено мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із порушенням відповідачем встановленого законом порядку вирішення питання про припинення трудового договору з ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд змінив мотивувальну частину рішення щодо порушення відповідачем гарантій, передбачених статтею 252 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений за ініціативи роботодавця, зазначивши, що відповідачем не надано доказів обґрунтованості рішення не продовжувати строк дії контракту з ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю дисциплінарних стягнень та систематичним невиконанням планових завдань з продажу квитків. Отже, порушення АТ «Українська залізниця» встановленого на підприємстві порядку вирішення питання щодо продовження строку дії трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 є підставою для задоволення позову відповідно до положень статті 235 ЦПК України.

У квітні 2020 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення й та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц, провадження № 61-3492св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано положення норм матеріального права, а саме положення статей 21, пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Нормами чинного законодавства передбачено право сторін, зокрема роботодавця, щодо продовження строку дії укладеного контракту, а не його обов`язок щодо такого продовження.

Таким чином, роботодавцем було прийнято рішення про припинення трудового договору з ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії контакту, що відповідно до норм КЗпП України не потребує будь-якого обгрунтування такого рішення, між сторонами не було досягнуто згоди щодо його продовження.

За відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту угоди щодо продовження його дії на новий строк, роботодавець на підставі умов контракту та у зв`язку з припиненням строку його дії правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 36 КЗпП України викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц, провадження № 61-3492св18. Проте суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначеній постанові Верховного Суду.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржені судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Згідно з статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, виходили із того, що ОСОБА_1 звільнено без дотримання передбачених статтею 39 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» і статтею 252 КЗпП України гарантій для працівника підприємства, обраного до профспілкових органів, тобто відсутнє звернення відповідача до виборного профспілкового органу підприємства, членом якого є ОСОБА_1 , з обґрунтованим письмовим поданням про розірвання трудового договору та згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18).

Прикладом наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є постанови Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 331/1626/16-ц (провадження № 61-713св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 147/1072/15-ц (провадження № 61-13385св18); Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2020 року у справі № 592/14598/18 (провадження № 61-2530св20), які за аналогічних фактичних обставин і застосованих норм права дійшли протилежних висновків, зокрема, що передбачена частиною третьою статті 252 КЗпП України гарантія про обов`язкове отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу, а також вищого виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника, який є членом виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації, не розповсюджується на випадки його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП.

Аналіз викладених правових висновків у наведених прикладах свідчить про існування різного підходу до вирішення схожих справ, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

При цьому Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах: від 06 лютого 2018 року у справі № 331/1626/16-ц (провадження № 61-713св18); від 26 червня 2019 року у справі № 147/1072/15-ц (провадження № 61-13385св18); від 03 квітня 2020 року у справі № 592/14598/18 (провадження № 61-2530св20).

У зв`язку з чим ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2020 рокусправу № 686/27915/18-ц (провадження № 61-8617св19) за позовом ОСОБА_2 до Хмельницького обласного академічного музично-драматичного театру ім. Старицького про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка узвалою від 31 серпня 2020 року прийнята до розгляду (провадження № 61-8617сво19).

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа № 686/27915/18-ц (провадження № 61-8617св19) за позовом ОСОБА_2 до Хмельницького обласного академічного музично-драматичного театру ім. Старицького про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 686/27915/18-ц (провадження № 61-8617св19) за позовом ОСОБА_2 до Хмельницького обласного академічного музично-драматичного театру ім. Старицького про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк