І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Бєловол О.О., Фалькової І.М.,
Справа № 629/1808/20
Номер провадження 2/629/743/20
відповідач - Фізична особа підприємець ОСОБА_2
розглянувши у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В наданих поясненнях представник відповідача - адвокат Івченко Д.Ю. посилається на те, що на вимоги позивача про стягнення середнього заробітну за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
В наданій відповіді на відзив представник позивача - адвокат Остапенко С.Ю. посилається на те, що в порушення вимог трудового законодавства, відповідачем не видавався наказ про надання відпустки, не вівся графік відпусток, не виплачувалася заробітна плата за час відпустки. Надані відповідачем розрахункові відомості не містять жодних реквізитів документу. Посилання відповідача на виплату заробітної плати за час відпустки не підтверджується належними та допустимими доказами. Податковий розрахунок сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 2017 - 2019 роки, є лише відомостями, які відповідач повідомляв у відповідні органи для звітності, оскільки являється фізичною особою підприємцем, проте вказана інформація не відповідає дійсності. Посилання відповідача про своєчасну виплату заробітної плати не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, посилання відповідача на трудові відносини між відповідачем та ОСОБА_3 , не мають ніякого відношення до предмету спорту, та а ні прямо, а ні опосередковано не підтверджують, або спростовують обставини, щодо яких виник спір.
В наданих запереченнях представник відповідача - адвокат Івченко Д.Ю. посилається на те, що податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку подається фізичними особами - підприємцями у чітко встановленні строки кожного кварталу, тому твердження позивача стосовно, того що кожен може написати зазначені документи заднім числом є необґрунтованими та такими, що направлені на введення суду в оману. Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб заповнюється у порядку визначеному чинним законодавством та перевіряється уповноваженими на те державними органами. Також вказав, що протягом трудових відносинах за трудовим договором, які тривали з 02.12.2017 року по 30.09.2019 року позивач жодного разу не звернувся до відповідача з вимогою надати йому або відповідним органам відомості про оплату праці, що в котрий раз свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем вимог. Крім цього, зазначив, що відповідачем, 02.12.2017 року одночасно з позивачем було прийнято на роботу за трудовим договором ОСОБА_3 . Після звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП у відповідача залишилася працювати ОСОБА_3 , яка працює й по сьогоднішній день. З пояснень останньої вбачається, що протягом трудових відносин, за період з 02.12.2017 року по 01.06.2020 року жодної заборгованості по заробітній платі не має та не було. Враховуючи вищевикладене, наведені факти чітко вказують на необґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, брала участь у справі через представника, в наданій суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі.
Представник позивача - адвокат Остапенко С.Ю. в судовому засіданні на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала в повному обсязі, показала, що позивач заяву про звільнення не писала, в наказі про звільнення не має підпису позивача про ознайомлення з наказом. Вказала, що про порушення своїх прав дізналася, отримавши відповідь від 05.03.2020 року на її заяву від 17.02.2020 року, в якій відповідач вказала, що заборгованість з заробітної плати відсутня. Зауважила, що жодними відомостями, що надані відповідачем, не підтверджено факт виплати заробітної плати ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, брала участь у справі через представника, суд вважав можливим розглянути справу без неї за участі її представника. При цьому суд також брав до уваги, що обставин для визнання явки відповідача обов`язковою судом не встановлено.
Представник відповідача - адвокат Івченко Д.Ю. в судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечував в повному обсязі, вказав, що 30.09.2019 року позивач дізналась про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, та в неї було три місяці для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, однак позивач звернулася до суду з позовом після спливу зазначеного строку. Копія наказу про звільнення № 4 від 30.09.2019 року була вручена ОСОБА_1 у 2020 році, у зв`язку з тим, що копія наказу надається лише на вимогу працівника. Вказав, що немає можливості надати заяву про звільнення від імені ОСОБА_1 , також підтвердив, що підпису ОСОБА_1 на наказі про ознайомлення немає.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, суд доходить до наступного:
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування /ч. 1 ст. 77 ЦПК України/. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення /ч. 2 ст. 77 ЦПК України/. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування /ч. 4 ст. 77 ЦПК України/.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи /ч. 1 ст. 79 ЦПК України/.
Судом встановлено, що 02.12.2017 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором від 02.12.2017 року № 5 до фізичної особи з суб`єкта підприємницької діяльності - ОСОБА_2 , згідно наказу № 3 від 02.12.2017 року.
У трудовому договорі № 5 від 02.12.2017 року сторони визначили, що договір є безстроковим. Фізична особа-підприємець зобов`язалась оплачувати працю працівника в розмірі мінімальної заробітної плати на місяці у разі відпрацювання повної місячної норми. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки на час її надання сторони обумовили у 24 календарних дня, що відпустка надається згідно графіку відпусток. Заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством.
Згідно запису 22 у трудовій книжці ОСОБА_1 остання була звільнена з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП. Зазначений запис внесений на підставі наказу № 4 від 30.09.2019 року.
17.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до ФОП ОСОБА_2 , в якій вказала, що 30.09.2019 року її було звільнено, але їй не був виданий наказ про звільнення, з наказом її не ознайомили, в день звільнення її письмово не повідомили про нараховані суми належні при звільненні, не здійснили виплату належних коштів, просила надати копію наказу № 4 від 30.09.2019 року, довідку про виплати, які мали бути здійсненні їй при звільненні.
05.03.2020 року ФОП ОСОБА_2 було надано відповідь, в якій повідомлено, що станом на 30.09.2019 року з працівником вже були проведені розрахунки по заробітній платі в повному обсязі, у зв`язку з чим підстави для нарахування сум належних працівнику при звільненні відсутні.
З позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 24.04.2020 року.
Вирішуючи питання щодо того, коли саме звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, суд враховує таке.
Однією з підстав звільнення є угода сторін /п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП/, коли сторони трудових відносин, а саме роботодавець і працівник дійшли згоди щодо звільнення. Ініціатором припинення трудового договору за цією підставою може бути як працівник, так і роботодавець.
Так, ініціювати звільнення може працівник шляхом подання роботодавцеві відповідної заяви або ж роботодавець через направлення працівникові повідомлення про запропоноване звільнення за угодою сторін. Однак законодавство не передбачає обов`язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), а тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно. Оформлення письмової заяви працівника або повідомлення роботодавця не є обов`язковим.
Тобто головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін є домовленість між працівником і роботодавцем, яка зафіксована відповідними документами.
У наказі про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП, дата звільнення, про яку домовлялися сторони. Працівник фіксує свою згоду шляхом поставлення свого підпису під час ознайомлення з наказом. Найбільш ефективним є фіксування спільної згоди сторін у окремій письмовій угоді про припинення трудового договору.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 233 КЗпП України, визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідачем суду не було надано доказів, що звільнення позивача відбулося за ініціативи останнього, позивач стверджує, що не подавав роботодавцеві відповідної заяви, не заявляв усно, домовленості між працівником і роботодавцем щодо звільнення не відбулося, працівника не ознайомили з наказом про звільнення з фіксацією цієї згоди шляхом поставлення свого підпису про ознайомлення в наказі, про своє звільнення позивач дізнався за телефоном в жовтні 2019 року при з`ясуванні питання з відповідачем щодо того, коли йому слід наступного разу виходити на роботу, що не спростовано відповідачем. Наказ № 4 від 30.09.2019 року не містить відомостей щодо ознайомлення позивача з ним, підпис позивача про ознайомлення з наказом відсутній. Наказ № 4 від 30.09.2019 року був направлений роботодавцем з листом від 05.03.2020 року лише після пред`явлення вимоги працівника. Даних, що в день звільнення 30.09.2019 року працівник ОСОБА_1 працював в справі немає. Іншого відповідачем не доведено.
Отже, при звільненні працівника ОСОБА_1 виплата всіх сум, що належать йому від ФОП ОСОБА_2 не провадилася в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, відповідач письмово не повідомляв працівника перед виплатою зазначених сум.
З вимогою про надання довідки про виплати, які мали бути здійсненні працівнику при звільненні, ОСОБА_1 звернулася 17.02.2020 року. У відповіді від 05.03.2020 року ФОП ОСОБА_2 повідомила позивача, що станом на 30.09.2019 року з працівником вже були проведені розрахунки по заробітній платі в повному обсязі, у зв`язку з чим підстави для нарахування сум належних працівнику при звільненні відсутні.
В судовому засіданні представник відповідача вказав, що виплата заробітної плати роботодавцем працівнику здійснювалася один раз на місяць.
Згідно наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 за період роботи у відповідача отримала заробітну плату за: січень 2018 рік у розмірі 500 гривень, лютий 2018 рік - 500 гривень, квітень 2018 рік - 800 гривень, червень 2018 рік - 1000 гривень, липень 2018 рік - 1000 гривень, серпень 2018 рік - 2000 гривень, вересень 2018 рік - 1000 гривень, жовтень 2018 рік - 500 гривень, листопад 2018 рік - 1000 гривень, грудень 2018 рік - 1500 гривень, січень 2019 рік- 1500 гривень, лютий 2019 рік - 1500 гривень, квітень 2018 рік - 1500 гривень, травень 2019 рік - 1500 гривень, червень 2019 рік - 1500 гривень, липень 2019 рік - 2000 гривень, серпень 2019 рік - 1000 гривень, вересень 2019 рік - 1000 гривень /а.с.28/.
Трудовий договір не містить відомостей щодо виплати роботодавцем працівнику заробітної плати готівкою на руки чи на рахунок у банківській установі. Сторони зазначали, що виплати заробітної плати здійснювалися шляхом видачі готівки на руки. Разом з тим, відповідачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного отримання працівником грошових коштів, належних до виплати роботодавцем. Надана відповідачем ксерокопія журналу щодо виплати заробітної плати таки доказом не є, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони(відповідача), яка може вносити будь-які зміни, він не містить жодного підпису працівника про отримання належних йому виплат.
Як вбачається з довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», виданої Пенсійним фондом України, за час роботи у ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату та належало до виплати: грудень 2017 рік - 3200 гривень, січень 2018 рік - 3723 гривні, лютий 2018 рік - 3723 гривні, березень 2018 рік - 3723 гривні, квітень 2018 рік - 3723 гривні, травень 2018 рік - 3723 гривні, червень 2018 рік - 3723 гривні, липень 2018 рік - 3723 гривні, серпень 2018 рік - 3723 гривні, вересень 2018 рік - 3723 гривні, жовтень - 2018 рік 3723 гривні, листопад 2018 рік - 3723 гривні, грудень 2018 рік - 3723 гривні, січень 2019 рік - 4173 гривні, лютий 2019 рік - 4173 гривні, березень 2019 рік - 4173 гривні, квітень 2019 рік - 4173 гривні, травень 2019 рік - 4173 гривні, червень 2019 рік - 4173 гривні, липень 2019 рік - 4173 гривні, серпень 2019 рік - 4173 гривні, вересень 2019 рік - 4173 гривні /а.с.14-16/.
Посилання відповідача на трудові відносини між відповідачем та ОСОБА_3 щодо своєчасності та належності проведення виплат останній не є належними доказами, не приймаються до уваги суду, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 74 КЗпП встановлює, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Статтею 75 КЗпП визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Частиною першою ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
За період роботи у відповідача з 02.12.2017 року по 30.09.2019 року кількість календарних днів у робочому періоді працівника з урахуванням вихідних, але без святкових та неробочих днів, склала 647днів, тобто з 02.12.2017 року по 31.12.2017 року: 30-1(святковий день, який припав на цей період)=29 днів, з 01.01.2018 по 31.12.2018 року: 365-11(святкові та неробочі дні)=354 дні, з 01.01.2019 року по 30.09.2019 року: 273-9 (святкові та неробочі дні, які припали на цей період)=264 дні.
У звичайному році на 365 календарних днів припадають 11 святкових та неробочих днів, належними працівнику є 24 календарні дні відпустки, тож на один день роботи працівника припадає 0,0678 день відпустки, тобто 24 календарні дні відпустки / (365 календарних днів - 11 святкових та неробочих днів)=24/354.
За період роботи у відповідача з 02.12.2017 року по 30.09.2019 року позивач мала право на 44 календарні дні відпустки(647днів*0,0678).
Позивач стверджувала, що за період роботи у відповідача з 02.12.2017 року по 30.09.2019 року використала 14 днів відпустки. Доводи відповідача, що позивач скористалася своїм правом на всі належні їй дні відпустки, отримувала відповідні відпускні кошти у серпні 2018 року та у червні 2019 року, не були підтверджені в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Відповідачем не було надано суду заяв про написання позивачем заяв про надання відпусток, наказів про надання відпусток позивачу, їх тривалість за час роботи у відповідача, отримані позивачем виплати, тощо. Вчинені відповідачем від руки записи про розрахунки відпускних за серпень 2018 року та червень 2019 року такими доказами не є.
Отже, за період роботи у відповідача з 02.12.2017 року по 30.09.2019 року позивачем залишилися невикористаними 30 календарних днів щорічної відпустки.
За загальним правилом, визначеним Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. обчислення середньої зарплати для оплати відпусток здійснюється, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки.
Таким чином, компенсація за невикористані позивачем 30 календарних днів щорічної відпустки складає 4091,10 грн.( 136,37грн.* 30 днів).
Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду і доводів відповідача про відсутність підстав для такого стягнення через проведення виплат всіх належних позивачу сум або через сплив тримісячного строку для звернення до суду, то суд вказує на таке.
У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду Української РСР "Про деякі питання застосування судами Кодексу законів про працю Української РСР" від 30 березня 1984 року (з відповідними змінами), викладеними у п. 3 постанови, встановлені статтями 227 (ч.2), 229, 232 Кодексу законів про працю УРСР строки застосовуються судом незалежно від заяви сторін. При неповажності причин пропуску місячного і тримісячного строків, передбачених ст. 232 цього Кодексу у позові може бути відмовлено з цих підстав. Теж положення викладено і у абзаці третьому п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про розгляд судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, яке діє у теперішній час.
У абзаці четвертому пункту 4 постанови №9 Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року№ 4-рп/2012 у Справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Такого висновку 24 квітня 2019 року дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 607/14495/16-ц, провадження N 61-42314св18.

Суд враховує, що закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. Повний розрахунок із звільненим працівником проводиться не на вимогу цього працівника, він є обов`язком роботодавця і не може залежати від певної дії звільненої особи (особистого звернення, пред`явлення вимоги). У даній справі встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі роботодавцем з позивачем при звільненні не проведено, про своє звільнення позивач дізнався за телефоном в жовтні 2019 року при з`ясуванні питання з відповідачем щодо того, коли йому слід наступного разу виходити на роботу, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, відповідач письмово не повідомляв працівника перед виплатою зазначених сум. Працівника не ознайомили з наказом про звільнення з фіксацією цієї згоди шляхом поставлення свого підпису про ознайомлення в наказі, що не спростовано відповідачем. Даних, що в день звільнення 30.09.2019 року працівник ОСОБА_1 працював в справі немає. Даних щодо дати видачі позивачу належно оформленої трудової книжки в справі відсутні. Іншого відповідачем не доведено. З вимогою про надання довідки про виплати, які мали бути здійсненні працівнику при звільненні, ОСОБА_1 звернулася 17.02.2020 року. У відповіді від 05.03.2020 року ФОП ОСОБА_2 повідомила позивача, що станом на 30.09.2019 року з працівником вже були проведені розрахунки по заробітній платі в повному обсязі, у зв`язку з чим підстави для нарахування сум належних працівнику при звільненні відсутні, додала наказ № 4 від 30.09.2019 року про звільнення. Лише з цього часу отримання відповіді позивач дізнався про те, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, про що і зазначив при складанні відповіді від 05.03.2020 року на заяву позивача від 17.02.2020 року. Лише з отриманням відповіді відповідача від 05.03.2020 року позивач дізнався про те, що дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні є порушенням вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України, наслідком чого є стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні, і скористався своїм правом в строки передбачені ст.. 233 КЗпП України щодо звернення до суду. З позовною заявою звернувся 24.04.2020 року.

Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз.3 п.2, абз.3 п.3, п.8 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач заявляє вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду з розрахунку 137,64 грн.,

При визначенні кількості робочих днів суд виходить з даних, викладених у листах Мінсоцполітики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19, від 08.08.2018 року № 78/0/206-18.

З огляду на зазначені вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач зобов`язаний за період з 01.10.2019 року включно по 10.09.2020 року включно, що складає 237 робочих днів, сплатити позивачу 32620 гривень 68 копійок (137,64грн.*237 днів).

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про стягнення заробітної плати, 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, що разом становить 2522 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 206, 259, 264, 265,268,280-282 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 44476 /сорок чотири тисячі чотириста сімдесят шість/ гривень 45 копійок, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 4091 /чотири тисячі дев`яносто одну/ гривень 10 копійок, середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 32620 /тридцять дві тисячі шістсот двадцять/ гривень 68 копійок, а всього 81188 /вісімдесят одна тисяча сто вісімдесят вісім/ гривень 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 2522 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: К.Ш.Харабадзе