Дата документу 28.02.2020 Справа № 311/2586/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2586/18
Провадження №22-ц/807/665/20
Головуючий в 1-й інстанції Сидоренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року, ухвалене у м. Василівка (повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права співвласника на частку,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права співвласника на частку в майні. В обґрунтування заявлених та в подальшому уточнених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначала, що на теперішній час вона є власницею 3/4 ідеальних часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласником зазначеної квартири є ОСОБА_2 , ідеальна частка якого становить 1/4. Квартира є неподільною, поділ її на частини є технічно неможливим, що підтверджується висновком судово-технічної експертизи, яка була проведена в рамках цивільної справи №2-1475 від 2010 pоку про розподіл майна. ОСОБА_2 не використовує вказану квартиру за призначенням, здійснив самовільне переобладнання квартири під офісне приміщення та здійснює надання юридичних послуг. Досягнути домовленості щодо викупу належної відповідачу ОСОБА_2 частки, позивачці не вдалось. На теперішній час, окрім 3/4 часток зазначеної квартири, власного житла позивачка не має, змушена тимчасово проживати в будинку матері, разом з сином, який має інвалідність. Спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки з відповідачем ОСОБА_2 вони не родичі, не є членами однієї сім`ї, що унеможливлює спільне користування й володіння квартирою. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що припинення права власності відповідача на 1/4 частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача ОСОБА_2 та членам його сім`ї, оскільки йому буде сплачено відповідну компенсацію. В позові просила: 1) припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 - грошову компенсацію в розмірі 45719 гривень в рахунок сплати вартості 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.; 5) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму коштів, сплачених за проведення оцінки вартості квартири, в розмірі 700 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення права співвласника на частку відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що умови передбачені ст. 365 ЦК України, для припинення права особина на частку у спільному майні були доведені під час судового розгляду та підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку чим рішення про відмову у задоволені позову є безпідставним.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 в розмірі 3/4 частки (на підставі Договору дарування від 26.04.2017 року та від 14.02.2017 року); ОСОБА_2 в розмірі 1/4 частки (на підставі Договору купівлі-продажу від 12.06.2008 року), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №119196552, сформованого 31.03.2018 року, копія якої є в матеріалах справи (а.с.7-9).

Згідно Довідки за №647 від 23.07.2015 року, виданої Комунальним підприємством «Добробут» Василівської міської ради Запорізької області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , 1977 року народження (а.с.129), що також підтверджується відомостями, наданими 07.02.2019 року реєстратором Василівської міської ради Запорізької області про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , а також відміткою у паспорті на ім`я ОСОБА_2 (а.с.127).

Як вбачається з Акту № 10177 обстеження умов проживання від 26.12.2018 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований та мешкає з часу придбання за договором купівлі-продажу з 2008 року по цей час ОСОБА_2 . Колишній співвласник ОСОБА_3 помер у 2015 році. Окрім ОСОБА_2 , у даній квартирі з 2015 року по цей час ніхто не проживає (а.с.153).

Відповідно до Висновку експерта Районного комунального підприємства «Василівське бюро технічної інвентаризації» Дашковського С.М. від 18 жовтня 2010 року, поділити наявні в квартирі кухню, коридор ванну кімнату і туалет неможливо, так як ці приміщення мають в натурі розміри і площу, приближені до мінімально допустимих. Відповідно до п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 не допускається розміщення вбиральні та ванної над житловими кімнатами і кухнями. Тому, виходячи з планіровки квартири і розташування інженерних комунікацій поділ квартири АДРЕСА_3 на частини або на Ѕ, 1/4, 1/4 частини технічно неможливий. Переобладнання кімнати №4 під офісне приміщення - узгодити з органами місцевого самоврядування (а.с.14-15).

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду не встановлено та не доведено позивачем умов, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких можливе примусове припинення у співвласника права на частку у спільній власності, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Спір між сторонами виник щодо припинення права на частку у спільному майні квартирі з підстав того, що частка ОСОБА_2 на думку позивача є незначною, квартира є неподільною, спільне володіння та користування майном є неможливим, а також з тих підстав, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками.

Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною про вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно положень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справах « Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п.106, серія А,N 102 ; Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Не дивлячись на те, що частка у спірній квартирі позивачки є більшою, ніж частка відповідача, між тим вона становить ј частину квартири і визнати її незначною, відсутні будь які підстави.

Судом першої інстанції встановлено, а позивачем у справі не спростовано, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі та постійно мешкає в ній з моменту набуття права власності на свою частку, іншого житла у власності не має, а тому позбавлення його права власності на вказане майно завдасть йому істотної шкоди, оскільки можливість придбання житла за вартість ј частки квартир є досить сумнівним.

Позивачем як на підставу свої позовних вимог зазначено також про неможливість спільного користування спірною квартирою, через відсутність родинних зв`язків з відповідачем, між тим не дивлячись на те, що ці доводи є такими що не оспорюються сторонами, вони не є підставою для припинення права власності на частку у майні, оскільки на можливість спільного користування майном не впливає наявність сімейних зв`язків, а доказів спроб встановлення способу користування спірним житлом, наявності перешкод у користуванні житлом позивачем не надано.

Як вірно вказав суд першої інстанції, долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Висновок судово-технічної експертизи спірної квартири, складений експертом районного комунального підприємства «Василівське бюро технічної інвентаризації» Дашковським С.М. 18.10.2010 року у іншій цивільній справі № 2-1475/2010, а тому не може бути визнаний належним та допустимим доказом у цій справі за відсутності клопотань сторін про проведення експертизи у справі.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через недоведеність.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков