П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/9759/19

Провадження № 22-ц/4815/848/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 22 хв. 01.11.2019 у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 05.11.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області;

відповідач2: Державне агентство водних ресурсів України;

представники учасників справи:

відповідача1 Колесник Людмила Степанівна;

відповідача2 ОСОБА_2 ;

за участі: позивача і представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області та Державного агентства водних ресурсів України про визнання дій незаконними і стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області (далі Офіс водних ресурсів) та Державного агентства водних ресурсів України (далі Держводагенство) про визнання дій відповідача2 щодо ненадання йому матеріальної допомоги на оздоровлення протиправними та стягнення з Офісу водних ресурсів на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 5 472 гривні. Мотивуючи свої вимоги, вказував про те, що з 23 квітня 2015 року він перебував у трудових відносинах з Держводагенством, а 26 вересня 2017 року відповідним наказом роботодавця від 25.09.2017 №230-ос його звільнено з роботи. При цьому всупереч вимог чинного законодавства у 2017 році йому так і не було виплачено матеріальної допомоги на оздоровлення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано дії Держводагенства щодо ненадання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік протиправними.

Стягнуто з Офісу водних ресурсів на користь позивача 5 472 гривні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік та вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі відповідач1 покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про ненадання належної оцінки доказам, які свідчать про те, що з позивачем при звільненні проведено повний розрахунок, а питання виплати йому матеріальної допомоги мало бути вирішене після надання підтверджуючих документів про наявність фінансової можливості Рівненського обласного управління водних ресурсів, яке в подальшому перейменоване в Офіс водних ресурсів.

Вважає таким, що не ґрунтується на положеннях ст.ст. 2, 3 Закону України "Про оплату праці", висновок суду про те, що матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати, оскільки вона є іншою заохочувальною та компенсаційною виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства, або яка провадиться понад встановлені зазначеними актами норми.

На думку заявника, з пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" та наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 02 червня 2011 року №185 випливає право, а не обов`язок керівника Держводагенства надавати працівнику матеріальну допомогу на оздоровлення. Окрім цього, така допомога надається в межах фонду заробітної плати, а тому вона не є обов`язковою.

Крім того, суд, ухваливши оскаржуване рішення, не зазначив у резолютивній частині про стягнення спірних грошових коштів без урахування податків та зборів.

Тому просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. При цьому покликався на ухвалення судом свого рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі наданих сторонами доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, та з повним й об`єктивним з`ясуванням обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, адже чинним трудовим законодавством та контрактом, укладеним між позивачем та Держводагенством, передбачено виплату у разі надання щорічної відпустки матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Оскільки роботодавцем не було виконано зазначеного обов`язку, тому дії Державодагенства щодо ненадання такої матеріальної допомоги було визнано протиправними, а з Офісу водних ресурсів на користь ОСОБА_1 стягнуто 5 472 гривні.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, з 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Держводагенством, займаючи посаду начальника Рівненського обласного управління водних ресурсів. Про цей факт між Держводагенством та позивачем того ж числа укладено контракт №1.

В подальшому, 26 вересня 2017 року, відповідним наказом Держводагенства від 25 вересня 2017 року №230-ос позивача було звільнено з роботи.

18 травня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я голови Держводагенства ОСОБА_3 подано заяву, де просив надати щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів, починаючи з 16 червня 2017 року, з виплатою матеріальної допомоги.

Як видно з факсограми від 09 червня 2017 року №7/3-76, голова Держводагенства погодив позивачу надання частини щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 16 червня 2017 року по 30 червня 2017 року.

На підставі наказу Рівненського обласного управління водних ресурсів від 12 червня 2017 року №46-ос ОСОБА_1 було надано частину щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 16 червня 2017 року по 30 червня 2017 року.

На запит щодо преміювання та надання матеріальної допомоги Рівненське обласне управління водних ресурсів проінформувало позивача листом від 17 жовтня 2017 року №01/1633 про те, що у 2017 році матеріальна допомога та премії йому не виплачувалися.

Штатним розписом на 2017 рік Рівненського обласного управління водних ресурсів визначено посадовий оклад начальника у розмірі 5 472 гривні.

Довідка Держводагенства від 30 жовтня 2019 року №11/1151 свідчить про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 .

Вважаючи, що його право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік порушується через відмову у її виплаті, у травні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Офісу водних ресурсів, який змінив найменування із Рівненського обласного управління водних ресурсів, та Держводагенства про визнання протиправними дій відповідача2 щодо ненадання матеріальної допомоги і стягнення її у розмірі 5 472 гривні з відповідача1.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основана та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 "Про оплату праці працівників на осевої Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" визначено, що преміювання керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, встановлення їм надбавок та доплат до посадових окладів, надання матеріальної допомоги здійснюється за рішенням органу вищого рівня у межах наявних коштів на оплату праці.

З пункту 3.1. контракту №1 від 23 квітня 2015 року вбачається, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівнику виплачується за рахунок коштів державного бюджету та відповідно до умов і розмірів оплати праці, визначених Кабінетом Міністрів України та відповідними нормативними актами: посадовий оклад, надбавки і доплати в розмірах, затверджених у штатному розписі; премія в розмірах, визначених Положенням про преміювання керівника; матеріальна допомога на оздоровлення в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши протиправними дії Держводагенства з приводу ненадання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік та стягнуто із Офісу водних ресурсів на його користь 5 472 гривні.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виплати матеріальної допомоги на оздоровлення через відсутність грошових коштів на увагу не заслуговують, оскільки не підтверджені об`єктивними та переконливими доказами у справі.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися з аргументами заявника про те, що спірна матеріальна допомога є іншою заохочувальною та компенсаційною виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства, або яка провадиться понад встановлені зазначеними актами норми, а тому не входить до структури заробітної плати. Аналіз положень Закону України "Про оплату праці" та Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення, на яку нараховуються податки, збори та інші обов`язкові платежі, входить до системи оплати праці працівника. Поготів, про цей факт також безпосередньо вказує і сам зміст п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 №1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери", де зазначено про можливість виплати матеріальної допомоги у разі наявних коштів на оплату праці.

Помилковими є і твердження апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права, що спонукало до помилкового вирішення справи.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Помимо викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

Не можна погодитися і з покликаннями відповідача1 про відсутність вказівки в резолютивній частині оскаржуваного рішення щодо утримання податків і зборів при стягненні матеріальної допомоги на оздоровлення, виходячи з такого.

З роз`яснень, даних в абзаці п`ятому п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, вбачається, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Тому саму по собі відсутність такої вказівки в резолютивній частині судового рішення слід вважати формальною помилкою і ця обставина не призводить до його хибності в цілому.

Решта аргументів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними погодитися також не можна.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст. 141 ЦПК України понесений і документально підтверджений судовий збір, що сплачений заявником при поданні апеляційної скарги, поверненню на його користь не підлягає через відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 15.09.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

С.С.Шимків