КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Київ

Справа № 369/7344/17 Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5862/2020 Головуючий: Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ), ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення коштів.

Просила розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016 від 02 серпня 2016 року, укладений між позивачем - ОСОБА_2 та відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні збитки за договором в розмірі 155 674, 00 грн.;

стягнути з відповідача пеню за невиконання (прострочення) виконавцем своїх договірних зобов`язань в розмірі 200 819, 46 грн. за період часу з 30 травня 2017 року по 11 липня 2017 року, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;

стягнути з відповідача пеню за невиконання (прострочення) виконавцем своїх договірних зобов`язань у розмірі подвійної облікової ставки Національно банку України в розмірі 4 584.92 грн. за період часу з 30 травня 2017 року по 11 липня 2017 року.

В обґрунтування позову зазначила, що 02 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016.

За умовами договору виробник прийняв на себе зобов`язання по розробці технічної документації, виготовленню, транспортування, монтажу та гарантійному обслуговуванню меблів у приміщеннях замовника, замовник зобов`язувався сплатити та прийняти у власність товар на умовах, визначеним цим договором.

Згідно погодженої сертифікації та замовлення від 02 серпня 2016 року виробник зобов`язався виготовити кухню «Веста»/DAB Crarno Dialy DACB-Y08/SP DAB Glader DAF-Y58/M3F025, стільниця Hanex Solid Surface D-007 Mist (мийка).

02 серпня 2016 року на виконання умов договору, позивачем був здійснений перший платіж в розмірі 100 980,00 грн., сподіваючись на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань, 10 листопада 2016 року позивач здійснила доплату в розмірі 59 594,00 грн., тобто оплатила вартість послуг відповідача в повному обсязі.

Таким чином, фактична вартість меблів склала 155 674,00 грн., що підтверджується товарними чеками.

Відповідно до п. 3.4. Договору, у зв`язку з виготовленням товару за індивідуальним замовленням, строк поставки виготовленого товару складає 30-40 днів з моменту оплати.

20 березня 2020 року, враховуючи факт істотного прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань, між сторонами була укладена додаткова угода, предметом якої стала домовленість сторін про зміну строків доставки товару на 29 травня 2017 року, а здійснення монтажу кухні в квартирі замовника на період часу з 30 травня 2017 року по 05 червня 2017 року.

По досягненню встановленого додатковою угодою терміну, кухня позивачу доставлена не була.

26 червня 2017 року у зв`язку з грубим порушенням відповідачем своїх договірних зобов`язань та фактичну відмову від виконання робіт, позивач направила на адресу відповідача претензійні листи з вимогою термінового відшкодування понесених збитків, а саме повернення фактично сплаченої грошової суми в розмірі 155 674,00 грн.

Вимоги, що були викладені в претензійних листах були проігноровані та залишені без розгляду та відповіді, що підтвердило факт відмови відповідача від виконання договірних зобов`язань та відшкодування позивачу понесених матеріальних збитків.

Позивач зазначила, що окрім понесених матеріальних збитків за договором з відповідача підлягає стягненню пеня за період прострочення з 30 травня 2017 року по 11 липня 2017 року в розмірі 200 819, 46 грн., а також у відповідності до п. 4.3 договору, відповідач взяв на себе обов`язок щодо сплати пені в розмірі подвійної облікованої ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За клопотанням позивача у судовому засіданні від 07 листопада 2017 року, судом у якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Позивач неодноразово подавала заяву про збільшення позовних вимог.

Остаточно просила стягнути з відповідачів солідарно сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 155 674 грн., пеню в розмірі 929 373, 78 грн., та 21 636, 69 грн., судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування заяви зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 , тому договір укладений в інтересах сім`ї. ОСОБА_2 вважає, що відповідачі повинні відповідати в солідарному порядку.

Зазначила, що період прострочення виконання зобов`язань збільшився, тому відповідачі зобов`язані сплатити додатково пеню за період з 08 листопада 2017 року по 14 грудня 2017 року в розмірі 172 798,14 грн. ( на підставі ч.5 ст. 10 Закону Украіни «Про захист прав споживачів») та в розмірі 4 260, 77 грн. ( на підставі п. 4.3 договору).

22 квітня 2020 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та остаточно просила розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016 від 02 серпня 2016 року; стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 155 674 грн.; стягнути з відповідачів солідарно на її користь пеню в розмірі 21 636,69 грн.; судові витрати покласти на відповідачів.

22 лютого 2018 року ФОП ОСОБА_1 подала заперечення на позов ОСОБА_2 .

Зазначила, що меблі за замовленням позивача були виготовлені у відповідності до умов укладеного договору.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження сплати відповідачу коштів в розмірі 49 334, грн. Умови договору відповідач виконав в повному обсязі. Вважає, що позивач безпідставно повернула товар відповідачу. Позивач відхилила пропозицію відповідача скласти Акт-претензію та вказати недоліки, що були виявлені позивачем.

ФОП ОСОБА_1 вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу позивача про подвійне стягнення пені.

Просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, враховуючи пропущений позивачем строк на звернення до суду.

10 квітня 2019 року позивач подала відповідь на відзив ФОП ОСОБА_1 . Зазначила, що нею подано усі докази на підтвердження позовних вимог.

Вважає, що строки на звернення до суду з даним позовом нею не пропущено. Звертає увагу, що відповідач жодних доказів на обґрунтування своїх заперечень суду не надала.

Позивач просила задовольнити повні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано договір №02-08/2016 від 02 серпня 2016 року;

стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені кошти за договором в розмірі 155 674, 00 грн., пеню за порушення умов договору в розмірі 10 000 грн.;

стягнуто судовий збір на користь позивача у розмірі 704,80 грн., у задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог посилалась на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, стягнути на користь апелянта витрати по сплаті судового збору.

Зазначила, що ФОП ОСОБА_1 не була повідомлена про призначення судового засідання та розгляд справи 01 грудня 2019 року.

На думку апелянта позивач не надала суду належних та допустимих доказів, на підставі яких суд міг встановити усі обставини справи, які мають значення для справи та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Апелянт вважає, що порушення норм матеріального права полягає в тому, що суд першої інстанції безпідставно прийняв як доказ Заказ № б/н від 02 серпня 2016 року.

Зазначила, що даний документ укладено із не уповноваженою та невідомою апелянту особою.

Належним та допустимим доказом міг бути ескіз та специфікація, проте, позивач їх суду не надала, а на відповідача не покладено обов`язку в доказуванні.

Апелянт вважає, що суд безпідставно взяв до уваги договір замовлення меблів, підписаний ОСОБА_3 , та мотиви з яких виходив суд у встановленні факту укладення договору є те, що відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Вважає, що оскільки договір замовлення меблів підписаний не ФОП ОСОБА_1 , а іншою не уповноваженою особою, відсутні підстави для встановлення самого факту укладання договору, а також нарахування штрафів та пені.

Також неналежною особою підписано додаткові угоди, а тому суд не може прийняти їх, як докази.

Апелянт вважає, що суд безпідставно встановив ОСОБА_3 довіреною особою ФОП ОСОБА_1 .

Апелянт звертає увагу, що позивач сплатила лише 100 980,00 грн. відповідно до чеку від 02 серпня 2016 року.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові ОСОБА_2 в частині солідарного стягнення шкоди з відповідачів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 (виробник) та ОСОБА_6 (замовник) було укладено договір на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016.

За умовами договору виробник прийняв на себе зобов`язання по розробці технічної документації, виготовленню, транспортуванню, монтажу та гарантійному обслуговуванню меблів у приміщеннях замовника.

Замовник зобов`язується сплатити та прийняти у власність товар на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до статті 2 договору найменування товару визначається ескізом та специфікацією (Додаток № 1 та Додаток № 2) які є невід`ємною частиною договору.

Згідно погодженої специфікації та замовлення від 02 серпня 2016 року виробник зобов`язувався виготовити кухню «Веста»/DAB Crarno Bialy DACB-Y08/SP DAB Flader DAF-Y58/M3F/25/ столешница Hanex Solid Surfaces D-007 Mist (мойка).

Погоджені також технічні характеристики кухні.

Згідно з п. 3.1. договору загальна сума становить 150 314 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони пояснили, що позивач на виконання договору сплатила 02 серпня 2016 року - 100 980 грн. та 10 листопада 2016 року - 54 694 грн., що підтверджується товарними чеками.

П.3.4 договору товар виготовляється виробником за індивідуальним замовленням замовника, тому строк поставки товару у власність замовника складає 30-40 робочих днів з моменту оплати.

12 січня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 (виробник) та ОСОБА_2 (замовник) була укладена додаткова угода № 01 до договору на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016 від 02 серпня 2016 року щодо зміни місця знаходження підприємства.

20 березня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода про зміну строків поставки та монтажу меблів № 5 до договору на виготовлення індивідуальних меблів №02-08/2016 від 02 серпня 2016 року, до сторони договору внесли зміни строки поставки у зв`язку з закінченням ремонтних робіт 20 березня 2017 року строки, та перенесли поставку меблів на 29 травня 2017 року.

Зазначили, що монтаж меблів буде проводитись у замовника за адресою: АДРЕСА_1 з 30 травня 2017 року по 05 червня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не була виготовлена кухня, не вмонтована, не поставлена в строки, а відповідач не надав суду доказів на підтвердження своїх заперечень.

Задовольняючи позов в частині стягнення пені за невиконання умов договору суд першої інстанції зазначив, що за умовами укладеного між сторонами договору передбачено стягнення пені в розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону в частині стягнення з відповідача пені.

Згідно зі ст. 653 ЦК України встановлено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Враховуючи зазначену норму закону колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції обґрунтовано.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції було розглянуто справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 яка не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання та обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням викладеного, вимог процесуального закону колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 268 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Розірвати договір укладений 02 серпня 2016 року між фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на встановлення індивідуальних меблів № 02-08/2016р.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 КОД РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( паспорт серії НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на відшкодування збитків у розмірі 155 674 (сто п`ятдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 107 (дві тисячі сто сім) грн. 94 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає крім випадків визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2020 року.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т. О. Невідома

А.А. Пікуль