Справа № 465/44/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1941/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача Білича Т.С.,

представника відповідача Марка І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на посаді документознавця ІІ категорії територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (далі МВС) у Львівській області, з якої його було звільнено наказом регіонального сервісного центру МВС у Львівській області №90 о/с від 28.11.2017 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його звільнення є незаконним, оскільки не враховано вимоги ст.42 КЗпП України про переважне право в залишенні на роботі, так як серед працівників, які підлягали вивільненню, він мав вищу кваліфікацію, а саме: здобув три вищих освіти, дві з яких магістр правознавства, третя магістр з обліку та аудиту; має присвоєну кваліфікацію судового експерта, на час звільнення навчався у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва та закінчив його 26.12.2017 року; має більш тривалий безперервний стаж роботи в даному центрі, порівняно з іншими працівниками; загальний стаж роботи становить 6 років та 5 місяців.

Крім того, зазначає, що відповідачем порушено порядок звільнення, оскільки йому не було запропоновано іншої роботи в даному центрі.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17 квітня 2019 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді документознавця ІІ категорії територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді документознавця ІІ категорії територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

Стягнуто з регіонального сервісного центру МВС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.11.2017 року по 17.04.2019 року у розмірі 234141 грн. 38 коп.

Стягнуто з регіонального сервісного центру МВС у Львівській області в дохід держави судовий збір у розмірі 3109 грн. 81 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач регіональний сервісний центр МВС у Львівській області, просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при звільненні позивача з роботи було дотримано всіх вимог закону, який регламентує порядок звільнення працівників у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням штату працівників, а саме: за два місяці під розписку позивача повідомлено про наступне звільнення, разом з попередженням запропоновано вакантну посаду документознавця в територіальному сервісному центрі №4641, а також запропоновано прийняти участь у конкурсі на зайняття посад цивільного персоналу, у тому числі посади документознавця територіального сервісного центру №4647, з якої він підлягав вивільненню.

Апелянт наголошує, що на участь в такому конкурсі позивач погодився, засвідчивши свою згоду власним підписом.

Звертає увагу, що оскільки не існує законодавчо визначених критеріїв для оцінки продуктивності праці, тому відповідно до підпункту 11 пункту 6 Положення про регіональний сервісний центр МВС у Львівській області, затвердженого наказом МВС України від 19.05.2017 року №414, рекомендаційних листів Головного сервісного центру МВС, у регіональному сервісному центрі МВС у Львівській області наказом від 03.11.2017 року №207 створено комісію як допоміжний орган для вирішення питань щодо переважного права залишення на роботі працівників (у разі здійснення організаційно-штатних заходів) в територіальних сервісних центрах регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

Зазначає, що 28.11.2017 року відбулось засідання комісії, якою прийнято рішення про надання рекомендацій начальнику регіонального сервісного центру МВС у Львівській області залишити на посадах документознавців у територіальному сервісному центрі №4647 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки за результатами проведеного конкурсного оцінювання та співбесід вони набрали більшу кількість балів, ніж позивач, і таке рішення комісії позивачем не оскаржувалось.

На думку апелянта, наявність у особи декількох вищих освіт не може бути ознакою вищого рівня кваліфікації перед особами з однією вищою освітою.

Крім того, апелянт зазначає, що державною службою України з питань праці проведено перевірку законності звільнення позивача з займаної посади і фактів порушень чинного законодавства під час цієї перевірки не виявлено.

Також апелянт наголошує, що скорочення посади документознавця у територіальному сервісному центрі №4647 регіонального центру МВС у Львівській області проведено у відповідності до наказу МВС України від 08.09.2017 року №763 «Про організаційно-штатні зміни у сервісних центрах МВС», який підлягав виконанню регіональним сервісним центром МВС у Львівській області, цей наказ є чинний і не скасований, МВС України не було залучено до участі у даній справі, а тому суд не повинен був давати оцінку законності цього наказу.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників регулюється статтею 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник є таким, що належно виконав вимоги наведених вище норм частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року (справа № 6-40цс15).

У відповідності до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При звільненні працівника на вказаній підставі за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації працівників враховується переважне право в залишенні на роботі за наявності підстав, визначених частинами другою та третьою статті 42 КЗпП України.

Доказами на підтвердження більш високої чи більш низької кваліфікації та продуктивності праці можуть бути, зокрема: документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про терміни виконання окремих завдань, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про дисциплінованість працівника, наявність або відсутність дисциплінарних стягнень.

Із записів у трудовій книжці позивача (а.с.7-13 т.1) встановлено, що трудова діяльність позивача в структурі МВС України розпочалась з 18.02.2014 року.

22.03.2016 року позивача прийнято на роботу в регіональний сервісний центр МВС у Львівській області на посаду оператора комп`ютерного набору територіального сервісного центру №4647, з 01.08.2016 року переведено на посаду оператора комп`ютерного набору ІІ категорії територіального сервісного центру №4647, з 11.08.2016 року прийнятий на посаду провідного спеціаліста-адміністратора територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області.

З 30.12.2016 року і до звільнення 28.11.2017 року обіймав посаду документознавця ІІ категорії територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (а.с.55).

З 28.11.2017 року наказом регіонального сервісного центру МВС у Львівській області №90 о/с від 28.11.2017 року позивача звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (через скорочення штатів) (а.с.34).

Звільнення позивача з роботи відбулось на підставі наказу МВС України від 08.09.2017 року №763 «Про організаційно-штатні зміни у сервісних центрах МВС» (а.с.62-63), згідно з яким у територіальному сервісному центрі №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області скорочено одну штатну одиницю на посаді документознавця (а.с.64).

Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено 26.09.2017 року (а.с.65), тобто за два місяці до звільнення, як це передбачено статтею 49-2 КЗпП України.

У попередженні позивачу не було запропоновано іншої роботи (а.с.65).

Однак, 26.09.2017 року позивачу запропоновано прийняти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад цивільного персоналу регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (а.с.66), в тому числі й на зайняття посади документознавця територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, з якої позивач підлягав вивільненню відповідно до названого вище наказу МВС.

Згідно з наказом регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 03.11.2017 року №207 було створено комісію, як допоміжний орган для вирішення питань щодо переважного права залишення на роботі працівників (у разі здійснення організаційно-штатних заходів) в територіальних сервісних центрах регіонального сервісного центру МВС у Львівській області

28.11.2017 року відбулось засідання комісії, якою прийнято рішення про надання рекомендацій начальнику регіонального сервісного центру МВС у Львівській області залишити на посадах документознавців у територіальному сервісному центрі №4647 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки за результатами проведеного конкурсного оцінювання та співбесід вони набрали більшу кількість балів, ніж позивач ОСОБА_1 (а.с.74-78).

Отже, серед працівників, які підлягали вивільненню у зв`язку із скороченням штату, відповідачем було проведено конкурсне оцінювання, як для відбору для зайняття вакантних посад, за результатами якого (за більшою кількістю балів) двох працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено на роботі, а позивача ОСОБА_1 , який набрав меншу кількість балів, звільнено з роботи.

Однак, такі дії відповідача не відповідають наведеним вище нормам КЗпП України, якими визначено обов`язок роботодавця при звільненні працівника за п.1 ст.40 КЗпП України запропонувати працівнику, який підлягає вивільненню, іншу роботу на підприємстві, установі, організації, яка б відповідала його освітньому та кваліфікаційному рівню, а не проводити конкурс між працівниками, які підлягають вивільненню.

При цьому, не має правового значення для правильного вирішення спору та обставина, що позивач погодився на проведення такого конкурсу.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що позивачу протягом усього періоду з дня попередження про вивільнення до дня розірвання з ним трудового договору пропонувались усі вакантні посади і він від них відмовився.

У зв`язку з цим, колегія суддів не бере до уваги складений відповідачем і наданий апеляційному суду акт від 26.09.2017 року про відмову позивача ОСОБА_1 від пропозиції у службовому кабінеті начальника територіального сервісного центру №4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області про зайняття вакантної посади документознавця в територіальному сервісному центрі №4641 (на правах відділу, м.Львів) регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (а.с.233), оскільки, по-перше, пропозиція вказаної вакантної посади в установленому законом порядку позивачу не надходила, а по-друге, згідно довідки від 29.01.2020 року (а.с.240), яку відповідач надав апеляційному суду, окрім вказаної вище посади, вакантними були й інші посади, пропозиції про зайняття яких від відповідача в установленому законом порядку позивачу також не надходили.

Таким чином, відповідача не можна визнати таким, що належно виконав вимоги наведених вище норм частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки позивачу не було запропоновано усі вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, протягом усього періоду з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, у порівнянні з іншими двома працівниками, мав вищу кваліфікацію, оскільки його освітній та кваліфікаційний рівень, досвід та стаж роботи був більшим.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що саме ОСОБА_1 мав переважне право в залишенні на роботі, оскільки мав вищу кваліфікацію.

З урахуванням наведених вище норм матеріального права і встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням вимог закону, а тому він підлягає поновленню з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та /або процесуального права, які б були обов`зковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що суддя Ніткевич А.В. у період з 17 по 21 лютого включно перебував на листку непрацездатності, тому повний текст постанови складений 24 лютого 2020 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 лютого 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.