ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Харків

справа №610/661/20

провадження № 22-ц/818/4210/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Купіна В.В., в залі суду в місті Балаклія Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Універсал Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам та не повністю дослідив підстави позовної заяви, у зв`язку з чим помилково дійшов висновку, що Банк неправомірно нараховує відсотки за кредитним договором, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції надав невірну правову аргументацію суті правовідносин, що виникли між сторонами позову, а саме тим, що грошово-зобов`язальні правовідносини між сторонами спору виникли не з кредитного договору, а саме з рішення суду, а підстави позову полягали у застосуванні відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦПК України про стягнення грошових коштів, у вигляді суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за невиконане рішення суду від 25.06.2010 року у справі. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

ОСОБА_1 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що заборгованість за кредитним договором вона сплатила вчасно та прострочення по сплаті заборгованості у неї не було, оскільки кошти відраховувались з заробітної плати.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через судовий наказ Балаклійського районного суду Харківської області від 25.06.2010, який набрав законної сили 16.07.2020, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму боргу у розмірі 25199,07 грн., витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 126 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 30 грн., потягло те, що кредитний договір №CL37433 від 25.04.2008 року припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 25.04.2008 року між АТ «Універсал Банк» (на той час ВАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CL37433, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 15000 грн., який мала сплатити до 20.04.2013 року, що підтверджується копією кредитного договору, індивідуальними умовами надання та погашення кредиту та графіком щомісячних платежів.

Відповідач порушила умови користування кредитом та у визначені строки кошти Банку не повернула.

25.06.2010 року судовим наказом Балаклійського районного суду Харківської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму боргу за договором кредиту у розмірі 25199,07 грн. та судового збору в розмірі 126 грн. 00 коп. та на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. 00 коп.

Постановою державного виконавця від 26.04.2018 року виконавче провадження з примусового виконання судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в сумі 25355,07 грн. закінчено відповідно до п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Як на підставу позовних вимог АТ «Універсал Банк» посилалось на те, що судовим наказом Балаклійського районного суду Харківської області від 25.06.2010 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто суму боргу за договором кредиту у розмірі 25199,07 грн. Проте відповідач не виконала вказане рішення суду вчасно, а отже допустила прострочення грошового зобов`язання за період з 25.06.2010 року по 31.01.2018 року, у зв`язку з чим банком здійснено нарахування інфляційних втрат на суму боргу, що є особливою мірою відповідальності боржника відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Матеріали справи свідчать про те, що у ОСОБА_1 на підставі судового наказу Балаклійського районного суду Харківської області від 25 червня 2010 року виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням грошових коштів - заборгованості за кредитним договором № CL37433 від 24.04.2008 року в розмірі у розмірі 25199,07 грн.. Хоча відповідач і добровільно сплачувала вказану заборгованість, проте у повному обсязі вона виконала зобов`язання лише 28.02.2018 року, проти чого сторони не заперечували. З огляду на те, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання із виплати кредитної заборгованості у сумі 25199,07 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачем до суду надано розрахунок втрат від інфляційних процесів та трьох процентів річних на загальну суму 19438,23 грн. нараховані банком за весь період починаючи з 25.06.2010 року (дати ухвалення судового наказу про стягнення заборгованості) по 28.02.2018 року (дати остаточного виконання зазначеного рішення суду), з яких: сума за ставкою 3% річних складає 4085,39 грн., а сума інфляційних втрат складає 15352,84 грн.

Приймаючи до уваги правову природу нарахувань передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та враховуючи, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), колегія суддів вважає. що наявні підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних.

Доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат.

З урахуванням того, що позовна заява та апеляційна скарга АТ «Універсал Банк» підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5255,20 грн. з яких 2102 грн. - судовий збір сплачений позивачем за подачу позовної заяви та 3153 грн. - за апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 19438,23 грн., яка складається з суми за ставкою 3% річних у розмірі 4085,39 грн., та суми інфляційних втрат у розмірі 15352,84 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 5255 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук