Справа № 585/1327/20
Номер провадження 2-о/585/114/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі

головуючого судді - Євтюшенкової В.І.

з участю секретаря судового засідання - Ковган О.В.,

Справа № 585/1327/20, провадження № 2-о/585/114/20

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Роменський міський відділ Управління Державної міграційної служби України у Сумській області,

розглянув в порядку окремого провадження в режимі відеоконференції заяву про встановлення факту постійного проживання на території України,

Представник заінтересованої особи: Балюра Людмила Юріївна, яка діє на підставі довіреності №26 від 02.01.2020,

Представник заінтересованої особи: Філь Валентина Василівна, яка діє на підставі довіреності №25 від 02.01.2020,

Стислий виклад позицій учасників справи:

27 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт свого постійного проживання на території України.

В обґрунтування заяви посилається на те, що у 1986 році отримав паспорт зразка СРСР. З серпня 1991 року по грудень 2001 року відбував покарання в Микитинській виправній колонії № 97 в Донецькій області. У 2001 році втратив свій паспорт зразка СРСР, тому зараз звернувся до міграційної служби для отримання нового паспорта громадянина України, але йому було відмовлено через неможливість встановити його особу. Тому змушений звернутись до суду з даною заявою.

10 червня 2020 року від заінтересованої особи надійшли письмові пояснення. Представник заінтересованої особи, посилаючись на Закон України «Про громадянство України» та «Порядок для встановлення належності до громадянства України» вважає, що у своїй заяві ОСОБА_1 не повідомив жодних фактів щодо свого місця народження, навчання, отримання паспорта зразка колишнього СРСР та не додав жодного документу, який би підтверджував факт проживання ОСОБА_1 на території України до набрання законної сили рішенням суду, згідно з яким він був поміщений до Микитівської ВК-87 Донецької області. Таким чином, представник заінтересованої особи вважає, що встановити зазначений юридичний факт неможливо (а.с.24-25).

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 просив заяву задовольнити. Пояснив, що паспорт зразка колишнього СРСР отримував у 1986 році у Донецькій області, яка в теперішній час непідконтрольна, тому не має можливості отримати документи, необхідні для оформлення паспорта громадянина України. У 1991 році він відбував покарання на території України, тому вважає себе таким, що постійно проживав в Україні на день проголошення Незалежності. До затримання також увесь час проживав у Донецькій області, проте підтвердити це не може.

Представник заінтересованої особи підтримала раніше подані пояснення. Додатково пояснила, що навіть за умови відбування покарання ОСОБА_1 у 1991 році, необхідно підтвердження того, що він постійно проживав на території України до затримання. ОСОБА_1 дійсно звертався до Роменського міськвідділу УДМС з приводу отримання паспорта, але йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідних документів.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

28 травня 2020 року постановлено ухвалу про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено розгляд справи. Копію ухвали про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду надіслано учасникам справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З довідки ДУ «Роменська ВК (№56) вбачається, що засуджений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 приймав участь у виборах на виборчій дільниці державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» на підставі вироку Апеляційного суду Донецької області від 13.05.2004 року, де вказано, що він є громадянином України та на час відповідних виборів перебував в установі (а.с.21).

В матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_1 , оглянутих в судовому засіданні, у вимозі про судимості останнього зазначено, що заявник ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Донецьк, судимий м/с Калинінського району м. Донецьк 02.08.1988 року до 3 років позбавлення волі, звільнився 06.05.1991, судимий 25.06.1992 м/с Київського району м. Донецьк до 8 років позбавлення волі (а.с.41).

У вироку Апеляційного суду Донецької області від 13.05.2004 року, яким ОСОБА_1 засуджений за ст. 115 ч.1, ст. 115 ч.2 п.13, ст. 296 ч.3, ст. 185 ч.3, ст. 70 ч.1 до довічного позбавлення волі, вказано про те, що останній судимий 25.06.1991 року Київським районним судом м. Донецьк до 8 років позбавлення волі в ІТК суворого режиму; 16.08.1993 року Київським районним судом м. Донецьк до 11 років позбавлення волі, звільнився по відбуттю строку покарання, під вартою з 15.12.2003 року. В анкетних даних вказано про те, що ОСОБА_1 уродженець Донецької області, українець, громадянин України (а.с.42-43).

Ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2005 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 13.05.2004 року змінено, виключено з нього рішення суду про необхідність застосування до засудженого примусового лікування від алкоголізму на підставі ст. 96 КК України. У решті цей вирок залишено без змін. В указаній ухвалі суду касаційної інстанції в анкетних даних засудженого вказано, що він уродженець м. Донецьк.

Вирок Апеляційного суду Донецької області набрав законної сили 25.01.2005, що вбачається з розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили. У даному розпорядженні вказано, що ОСОБА_1 уродженець Донецької області, без визначеного місця проживання (а.с.42).

17 липня 2009 року апеляційним судом Донецької області ухвалено постанову, згідно якої суд постановив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати уродженцем м. Донецьк (а.с.46).

Згідно інформації Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2020 станом на 11.08.2020 за інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України відсутні відомості про місце відбування покарання ОСОБА_1 з серпня 1991 по грудень 2001 (а.с.55)

Згідно інформації Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 20.08.2020 №27672/16-2020 за інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України ОСОБА_1 13.08.1991 Київським РВВС м. Донецька в рамках кримінальної справи №12102 застосовано запобіжний захід тримання під вартою за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 215-3 КК України. 25.06.1992 ОСОБА_1 Кіровським районним судом м. Донецька засуджено за ч.2 ст. 142, ч.2 ст. 140, ч.3 ст. 215-3, ст. 42 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 28.07.1992. Відомості про місце відбування покарання до МВС не надходили. Ураховуючи те, що оперативно-довідкова картотека Донкецької області залишилась на тимчасово непідконтрольній території України, з`ясувати куди саме направлено ОСОБА_1 для відбування покарання за вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 25.06.1992 не виявилось можливим (а.с.37).

З проаналізованих обставин, судом встановлено, що їм відповідають правовідносини щодо встановлення факту, що породжує право особи на набуття громадянства України .

Норми права, застосовані судом:

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 7 ст.19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах».

Безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України;

Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

У ч. 7 ст. 294 ЦПК України оговорено, що при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Мотиви суду

На підставі досліджених документів, проаналізувавши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, суд дійшов висновку про наступне.

Так, у вимозі про судимість ОСОБА_1 є інформація про те, що він судимий міським судом Калинінського району м. Донецьк 02.08.1988 року до 3 років позбавлення волі, звільнився 06.05.1991. Інша судимість - 25.06.1992 м/с Київського району м. Донецьк до 8 років позбавлення волі (а.с.41).

Інформація про те, де заявник перебував у період з 07.05.1991 по 24.06.1992 в матеріалах справи відсутня.

Згідно інформації Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 20.08.2020 №27672/16-2020 ОСОБА_1 13.08.1991 Київським РВВС м. Донецька в рамках кримінальної справи №12102 застосовано запобіжний захід тримання під вартою за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 215-3 КК України (а.с.57).

В той же час даних про те, в якому місці попереднього ув`язнення перебував заявник, не має, як і відсутні будь-які інші документи, які б це підтверджували.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Виходячи з системного аналізу наведених вище положень законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки останнім не надано жодного документу, що підтверджує факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України у цей період, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України» тощо). Також заявником не вказані особи, які б могли засвідчити період його постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Даних у вироку суду про те, що ОСОБА_1 є громадянином України самих по собі не достатньо для встановлення зазначеного факту.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Судом також застосовані інші норми процесуального права, а саме: ст. ст. 5, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України.

Суд вирішив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Роменський міський відділ Управління Державної міграційної служби у Сумській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 14 вересня 2020 року.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Роменський міськрайонний суд.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце знаходження: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: Роменський міський відділ Управління Державної міграційної служби у Сумській області, місцезнаходження: 42000, Україна, Сумська область, м. Ромни, вул. Коржівська, 107.

Повний текст рішення складено 14.09.2020.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. І. Євтюшенкова