Провадження №2/748/484/20
Єдиний унікальний № 748/936/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Хоменко Л.В.,

за участю секретаря судових засідань Грибановської В.В.,

представника позивача Тишкевич Л.В.,

представника відповідача Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області Бойко Т.М., відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, витребування земельної діляки, В С Т А Н О В И В :

Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-6123/14-18-сг від 08 серпня 2018 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1200 га кадастровий номер: :04:000:8544 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області земельну ділянку, загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер :04:000:8544), для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Чернігівської області (рахунок UA0006008, банк - Державна казначейська служба України м. Київ, одержувач - прокуратура Чернігівської області,. ) судовий збір у розмірі 4204 грн. сплачений при поданні позову. Свої вимоги мотивує тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року № 25-6123/14-18-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1200 га (кадастровий номер :04:000:8544), розташованої на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та передано її у власність для індивідуального садівництва. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 набув 27.08.2018 (запис про право власності №27710130).

Зазначає, що на підставі розпорядження Чернігівської ОДА від 30 листопада 2017 № 630 ОСОБА_3 вже отримував у приватну власність земельну ділянку площею 0,098 га (кадастровий номер :03:000:9717) для індивідуального садівництва, розташовану на території Вознесенської сільської ради, право власності зареєстровано 18 грудня 2017 за № 24040558.Тобто, ОСОБА_3 на час отримання спірної земельної ділянки вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, що свідчить про прагнення ОСОБА_2 приховати відомості про повторне використання права на безоплатне отримання земельної ділянки. В подальшому, отримавши у власність спірну земельну ділянку ОСОБА_3 відчужив її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 417 від 19 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бірюковою О.В. Вказує, що спірна земельна ділянка площею 0,1200 га кадастровий номер: :04:000:8544, що знаходиться на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, була передана ОСОБА_1 не з волі власника (держави), а внаслідок недостовірних даних з боку ОСОБА_4 , що призвело до подвійного отримання ним земельної ділянки та подальшого її відчуження ОСОБА_1 . Правові підстави збереження землі за останнім відсутні, тому представник позивача вважає, що земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , а наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2020 року прийнято позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням учасників справи.

21 травня 2020 року від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. 03 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та зазначив, що рішення про безкоштовну передачу у власність земельної ділянки за вищевказаним цільовим призначенням він не отримував. Встановлено, що відповідна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності; інформація про наявність рішень органів місцевого самоврядування чи виконавчої влади щодо передачі ОСОБА_5 безоплатно у власність земельної ділянки по зазначеному виду використання в управлінні відсутня. Державний реєстратор під час проведення дій щодо державної реєстрації, повинен здійснити перевірку поданих документів для здійснення державної реєстрації речових прав на відповідність законодавству , зокрема ч.4 ст.116 ЗК України, та у разі невідповідності даній нормі державний реєстратор зобов`язаний прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав. Таким чином, на момент реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:8544 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже була внесена інформація про раніше безпідставно набуте право власності останнього на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:9717, державний реєстратор за доступними для нього даними бачив, що право власності на обидві земельні ділянки набуто внаслідок безоплатної передачі у власність, що суперечить ч.4 ст.116 ЗК України, а тому державний реєстратор мав би відмовити в державній реєстрації права власності. Вважають, що саме з моменту реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:8544 за ОСОБА_2 відбулося порушення ч.4 ст.116 ЗК України.

27 травня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він наголошує, що ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області через прийняття спірного наказу, яким порушено вимоги ч.4 ст.116 ЗК України, надало можливість ОСОБА_2 використати повторно право на безоплатну приватизацію земельної ділянки.

30 червня 2020 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву в якому він позовні вимоги не визнає та просить відмовити в позові повністю, оскільки вважає, що підставою набуття права власності на спірну земельну ділянку є договір купівлі-продажу, укладений між ним та ОСОБА_2 , який не розірваний, в судовому порядку незаконними не визнаний та за яким ОСОБА_2 у передбачений законом спосіб розпорядився своїм цивільним правом на землю, яке на момент укладення зазначеного договору не було оскаржене та скасоване. ОСОБА_2 мав право відчужувати земельну ділянку, оскільки він був її власником на момент її продажу. Отже, право власності відповідача виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги Позивача за своїми наслідками становлять втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, з урахуванням презумпції правомірності набуття права власності та відсутності у матеріалах справи будь-яких належних і допустимих доказів незаконності набуття відповідачем права власності на спірне майно вважає, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову. Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області Бойко Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Судом встановлено, щ о14 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівської обласної державної адміністрації із заявою, у якій просить затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,0980 га (кадастровий номер :03:000:9717) зі зміною цільового призначення із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення "для ІІІ - ї черги будівництва, під`їзної дороги і гаражів, насосної станції" на землі сільськогосподарського призначення "для індивідуального садівництва" на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району, Чернігівської області. (а.с.15).

Розпорядженням Чернігівської обласної державної адміністрації № 630 від 30 листопада 2017 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність зі зміною цільового призначення із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення «для III ї черги будівництва, під`їзної дороги і гаражів, насосної станції» на землі сільськогосподарського призначення «для індивідуального садівництва» на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області учасникам АТО за списком згідно з додатком та надано у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва на території Вознесенської сільської ради учасникам АТО за списком згідно з додатком. (а.с.16-17). 03 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою, в якій просить надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району, Чернігівської області. Зазначає, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення садівництва на території України ним не використано. Рішення про безкоштовну передачу у власність земельної ділянки за вищезазначеним цільовим призначенням не отримував (а.с.19). Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 31 травня 2018 року №25-3926/14-18-сг, надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність, земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (а.с.20). 26 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області із заявою, у якій просить затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га для індивідуального садівництва на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (а.с.21) Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року №25-6123/14-18-сг, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва гр. ОСОБА_2 на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1200 га (кадастровий номер :04:000:8544) для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району, Чернігівської області. Право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :04:000:8544) виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с.22). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 березня 2020 року, на ім`я ОСОБА_2 17.12.2018 року державним реєстратором Ананко К.В. Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області, на підставі наказу № 25-6123/14-18-сг від 08 серпня 2018 року, зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:8544, площею 0,1200 га для індивідуального садівництва. 19 вересня 2018 року право власності ОСОБА_2 припинено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.2018 року. З вказаної дати власником земельної ділянки є ОСОБА_1 (а.с.27-30). Згідно з ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з п. б, ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року № 25-6123/14-18-сг, ОСОБА_2 отримав у приватну власність (право зареєстровано 27 серпня 2018 року) земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер :04:000:8544) для індивідуального садівництва в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 417 від 19 вересня 2018 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :04:000:8544, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року № 25-6123/14-18-сг, ОСОБА_2 повторно використав право на приватизацію земельної ділянки та набув у власність земельну ділянку загальною площею 0,12 га, кадастровий номер :04:000:8544, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. За наведених обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 за наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2018 року № 25-6123/14-18-сг повторно використав право на безоплатне отримання земельної ділянки для індивідуального садівництва із земель державної власності, а тому даний наказ підлягає визнанню недійсним, оскільки останній порушує права власника земельної ділянки щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами Так, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідно до частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Таким чином, отримавши у власність у порядку приватизації Земельну ділянку, ОСОБА_2 втратив право повторного отримання у власність у порядку приватизації Земельної ділянки. Таким чином, судом встановлено, що передача у власність земельної ділянки ОСОБА_2 відбулася з порушенням закону, а отже, повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося в рамках закону. За встановлених обставин, ОСОБА_2 не мав права на безоплатне отримання Земельної ділянки, а Головне управління Держгеокадастру Чернігівської області не мало права передавати Земельну ділянку ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги у састині визнання його оскаржуваного наказу недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому рішення суду є підставою для скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разіу разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Суд погоджується з висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Установивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника поза його волею на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, який прийнято за межами його компетенції і який у подальшому визнано недійсним, та в подальшому перейшла у власність ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу, суд дійшов висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України без визнання недійсними та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та без визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор мотивував наявність підстав для такого звернення тим, що відповідач як особа, яка ухвалила незаконне рішення, не має повноважень його оскарження в суді, а також тим, що незаконною передачею Земельної ділянки у власність співвідповідача порушено суспільні інтереси, які полягають у необхідні забезпечення за рахунок держави всіх громадян, які мають право на безоплатну приватизацію земельних ділянок. Суд констатує, що пунктом третім частини першої статті 1311 Конституції України передбачена можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Здійснюючи аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Верховний Суд зробив висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу (постанова від 06.02.2019 № 927/246/18). Суд вважає, що відсутність у відповідача повноважень на скасування оскаржуваного наказу та відсутність іншого органу, який має право оскаржити в суді вказане рішення належить до "виключного випадку", коли прокурор набуває самостійне право осадження рішення в суді з метою захисту інтересів держави. За наведених підстав позовні вимоги заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд вважає необхідним за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача по 2 102 грн. в рахунок повернення коштів сплачених за судовий збір при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264,274, 265 суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури задовольнити.

Визнати недісним наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 08 серпня 2020 року №25-6123/14-18-сг, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:000:8544 для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Витребувати у ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер :04:000:8544.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, , юридична адреса: м.Чернігів, проспект Миру, 14, на користь прокуратури Чернігівської області, код ЄДРПОУ 02910114, юридична адреса: м.Чернігів, вул.Князя Чорного, 9, на р/р 6008, МФО 820172, банк Державна казначейська служба України м.Київ, 2 102 грн. в рахунок повернення коштів сплачених за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь прокуратури Чернігівської області код ЄДРПОУ 02910114, юридична адреса: м.Чернігів, вул.Князя Чорного, 9, на р/р 6008, МФО 820172, банк Державна казначейська служба України м.Київ, 2 102 грн. в рахунок повернення коштів сплачених за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 14 вересня 2020року

Суддя Л. В. Хоменко