ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

02 березня 2020 року м. Чернівці Справа № 722/1995/19

Провадження № 22-ц/822/297/20

Чернівецький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Литвинюк І.М., ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

На дану ухвалу суду ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу та заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху, з наданням апелянту можливості звернення до суду апеляційної інстанції із заявою, в якій зазначити інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду та подачу відповідних доказів, оскільки матеріали справи містять докази про отримання апелянтом оскаржуваної ухвали 16 грудня 2019 року.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху 26 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду представником відповідача ОСОБА_2 подано заяву із зазначенням інших причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду, а саме вказує на те, що поштове відправлення з матеріалами позовної заяви отримали неповнолітні діти апелянта, яке передали їй конверт в розкритому вигляді, в якому була відсутня оскаржувана ухвала.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинне бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід брати до уваги те, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року, (Judgementof ECHR of 16 December 1992 DeGeouffredelaPradelle v. France // SeriesA N 253- В).

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» за заявою № 3236/03 зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункт 34 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьев проти України» за заявами № 17160/06 та N 35548/06).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 124 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).

Такий правовий висновок виклав Верховний Суд виклав у постанові від 9 жовтня 2019 року у справі №642/5541/16-ц.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Законом, а саме частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, саме звернення особи до суду із апеляційної скаргою не спричиняє безумовне відкриття апеляційного провадження у справі та початок стадії апеляційного провадження. Адже суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала апеляційну скаргу, порядку здійснення права на звернення до суду апеляційної інстанції (умови реалізації права на звернення до суду апеляційної інстанції). Процесуальним наслідком недотримання заявником умов реалізації права на звернення до цього суду з апеляційною скаргою є залишення скарги без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає, що заявником не наведено об`єктивно непереборних причин, які не залежали від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язаних з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Здійснивши аналіз норм законодавства, можна зробити висновок, що як суд апеляційної інстанції, так і особа, яка подала апеляційну скаргу, наділені низкою процесуальних прав та обов`язків.

З поданої заяви про усунення недоліків апеляційної скарги вбачається, що апелянтом не зазначено поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду, оскільки посилання на отримання поштової кореспонденції неповнолітніми дітьми, та відсутності в конверті оскаржуваної ухвали, судом не може сприйматися поважною причиною для поновлення пропущеного строку.

Згідно з частинами 3, 4 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що наведені заявником причини не є поважними, у зв`язку з чим підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні, а тому у відкритті апеляційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 357, 358 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року, відмовити.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Суддя І.М. Литвинюк