ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4236/20
Провадження № 2/210/1787/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"01" вересня 2020 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Ступак С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодженням його здоров`я.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 липня 2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що працював на підприємствах правонаступником яких є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в період часу з: 22.04.1974 по 01.06.1975р. на посаді помічника машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі Новокриворізького гірничо-збагачувального комбінату, 01.06.1975р. по 01.06.1978р. на посаді помічника машиніста екскаватора 5 розряду в кар`єрі НКГЗК, 01.06.1978р. по 01.03.1984р. на посаді машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі НКГЗК, 01.03.1984р. по 01.09.1894р. на посаді машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі №3 НКГЗК, 01.09.1984р по 01.06.1987р. на посаді машиніста екскаватора 6 рудоуправління кар`єру №3 НКГЗК, 01.06.1987р. по 03.08.1992р. на посаді машиніста екскаватора ЕКГ-84 в кар`єрі рудоуправління кар`єру №3 НКГЗК, 03.08.1992р. по 01.04.1994р. на посаді слюсаря чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 НКГЗК, 01.04.1994р. по 01.12.1996р. на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 НКГЗК, 01.12.1996р. по 22.01.2001р. на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 у КДГМК «Криворіжсталь» (V зв`язку з реорганізацією НКГЗК в КДГМК «Криворіжсталь»), 22.01.2001р. по 05.02.2004р. на посаді слюсаря сантехніка 5 розряду в ремонтному цеху №3 рудоуправління КДГМК «Криворіжсталь».

У зв`язку з шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини Відповідача, Позивачем отримано хронічне професійне захворювання, Актом форми №362-У «Розслідування профотруєння та профзахворювання» від 10 березня 1991р. у п.6 Позивачу встановлено діагноз профзахворювання - глухуватість. Відповідно до п. 7 акту причинами виникнення профзахворювання є тривалий вплив високого рівня шуму на організм - 82-88 Дбл. Чи ПДУ- 80 Дбл.

12.05.1992 р. у зв`язку із заподіяннями шкоди Позивач, згідно архівної медичної страви, переданої в 1996р. з профпатологічної МСЕК м. Кривого Рогу, пройшов первинну профпатологічну МСЕК (на той час - лікарсько-трудову експертну комісію (ЛТЕК)), де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 25% з наступним переоглядом по патології органів слуху з 19.03.1992р. на підставі довідки Криворізького науково-дослідного інституту гігієни праці та профзахворювань від 02 жовтня 1991 року №2439. При наступному переогляді 13.07.1994 р. профпатологічна МСЕК встановила Позивачу 15% втрати працездатності безстроково.

27 листопада 1998 року Позивач зазнав нещасного випадку на підприємстві правонаступнйком якого, є Відповідач, а саме, на КДГМК «Криворіжсталь», що підтверджується актом «Про нещасний випадок» форми Н-1 від 03 грудня 1998р. відповідно до якого Позивач зазнав закритого перелому внутрішньої кістки правої гомілки та перелом п`яткової кістки.

На наступних переоглядах ЛТЕК, а після їх реформування - медико-соціальною експертною комісією Позивачу підтверджували втрату працездатності, але з відповідністю: 5% втрати працездатності по зазнаній травмі відповідно до акту «Про нещасний випадок» форми Н-1 від 03 грудня 1998р. та 15% відповідно до профзахворювання розслідуваному актом Форми №362-У, всього 20%, що підтверджується довідкою МСЕК №00011805 від 28 травня 2002р. виданою за результатами чергового повторного огляду Позивача, що проводився 21 травня 2002р. якою підтверджується встановлення втрати Позивачем ступеня працездатності у розмірі 20% - безстроково.

У зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання - порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває недостатність слуху та біль у в нозі. Наявність даних негативних явищ в житті Позивача свідчить про постійне перенесення Позивачем больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в в свою чергу призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які Позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. У зв`язку з чим, просить суд стягнути на його користь 56676,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Представник Відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Єфремова Т.О. подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що до позовної заяви доданий Акт розслідування професійного захворювання від 10.03.1992 року та Акт про нещасний випадок №40 від 27.11.1998 року. Довідкою, що видана ОСОБА_1 від МСЕК передбачено, що первинний профпатологічний огляд МСЕК ОСОБА_1 пройшов 12.05.1992 року, де було встановлено 25% втрати професійної працездатності (туговухість). При наступному переогляді 13.07.1994 року встановлено 15% втрати професійної працездатності. Про подальші огляди за фактом професійного захворювання МСЕК інформації не надала.

За наслідками виробничої травми від 27.11.1998 року Саксаганська МСЕК встановила 5% втрати працездатності, на черговому огляді від 21.05.2002 року МСЕК встановила 5% втрати працездатності безстроково.

Події, які стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01.01.2004р., тобто до набрання чинності ЦК України, а тому до вказаних правовідносин не може бути застосовано вимоги діючого Цивільного кодексу України.

Вперше ОСОБА_1 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання - 12.05.1992 року, тобто саме з цієї дати вказана особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я (професійного захорювання).

Єдина норма у Цивільному Кодексі 1963 року, що передбачає право робітника на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - це стаття 440-1. Так частиною 1 ст., 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Така норма введена в дію 06.05.1993 року, тобто на момент встановлення позивачу відсотку втрати професійної працездатності, законодавство не передбачало відшкодування моральної шкоди за ушкодження здоров`я. Оскільки законодавство не передбачало права компенсації моральної шкоди, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Надалі ОСОБА_1 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок нещасного випадку, що стався 27.10.1998. З довідки, видної МСЕК вбачаємо, що за фактом виробничої травми експертна комісія МСЕК встановила 5% працездатності з 24.05.1999, тобто саме з цієї дати може настати відповідальність роботодавця, в призмі компенсації моральної шкоди, завданої робітнику внаслідок вини підприємства.

На момент виникнення права на компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я вказані правовідносини регулювались Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України N 472 від 23.06.1993 р., з наступними змінами та доповненнями, в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин пунктом 11 Правил №472 визначено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи), рішення комісії по трудових спорах, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Враховуючи, що позовні вимоги Позивача не ґрунтуються на законодавстві, яке породжує для підприємства обов`язку компенсації моральної шкоди робітнику, відсутність достатніх доказів понесених моральних страждань та безпідставність вимог, останні не підлягають задоволенню.

У зв`язку з чим, представник відповідача заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі.

Дослідивши наявні у справі докази, на які посилається позивач та відповідач, суд прийшов до наступного висновку.

При вирішенні питання про спричинення позивачеві моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках.

Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , останній з 22.04.1974 по 01.06.1975р. працював на посаді помічника машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі Новокриворізького гірничо-збагачувального комбінату, 01.06.1975р. по 01.06.1978р. на посаді помічника машиніста екскаватора 5 розряду в кар`єрі НКГЗК, 01.06.1978р. по 01.03.1984р. на посаді машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі НКГЗК, 01.03.1984р. по 01.09.1894р. на посаді машиніста екскаватора 6 розряду в кар`єрі №3 НКГЗК, 01.09.1984р по 01.06.1987р. на посаді машиніста екскаватора 6 рудоуправління кар`єру №3 НКГЗК, 01.06.1987р. по 03.08.1992р. на посаді машиніста екскаватора ЕКГ-84 в кар`єрі рудоуправління кар`єру №3 НКГЗК, 03.08.1992р. по 01.04.1994р. на посаді слюсаря чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 НКГЗК, 01.04.1994р. по 01.12.1996р. на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 НКГЗК, 01.12.1996р. по 22.01.2001р. на посаді електрослюсаря (слюсаря) чергового по ремонту гірничого устаткування в кар`єрі по 5 розряду кар`єру № 3 у КДГМК «Криворіжсталь» (V зв`язку з реорганізацією НКГЗК в КДГМК «Криворіжсталь»), 22.01.2001р. по 05.02.2004р. на посаді слюсаря сантехніка 5 розряду в ремонтному цеху №3 рудоуправління КДГМК «Криворіжсталь»,та пропрацював там до 31.08.2005 року та був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 10-14).

Згідно п. 7 Акту форми № 362-У розслідування профотруєння та професійного захворювання від 10.03.1992 року вбачається, що причиною виникнення професійного захворювання є те, що позивач працюючи на НГЗК підпадав під дію тривалого впливу високого рівня шуму на організм - 82-88 Дбл. Чи ПДУ- 80 Дбл.

Відповідно до вказаного Акту встановлено, що внаслідок тяжкої праці Позивачем отримано хронічне професійне захворювання двостороння глухуватість. (а.с. 15 зворот)

Відповідно до Акту про нещасний випадок № 40 від 03.12.1998 року ОСОБА_1 - електрослюсарь, черговий по ремонту горного обладнання в кар`єрі 5 розряду, під час виконання своїх трудових обов`язків отримав травму. Нещасний випадок мав місце за наступних обставин. Після закінчення роботи по ремонту водовідливної системи кар`єру в 13 год. 40 хв., слюсарь ОСОБА_1 пересувався по площадці для сбору слюсарного інструменту, при пересуванні у нього підвернулася нога, та він впав та отримав травму правої ноги. В ході розслідування комісія встановила, що площадка знаходилась у задовільному стані та відповідає правилам техніки безпеки в умовах кар`єру, спецвзуття ОСОБА_1 знаходилося у незадовільному стані, строк носки закінчився в липні 1998 року, та вона не була замінена.

До особи, яка допустила порушення законодавства про охорону праці віднесено ОСОБА_1 .

Зазначені факти підтверджуються актом № 40 Форми Н-1 «Про нещасний випадок» від 03.12.1998 року (надалі Акт Форми Н-1) в 13 годин 40 хвилин в КДГМК «Криворіжсталь». (а.с.16-20)

У зв`язку із заподіянням шкоди, Позивач 21.05.2002 року, пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому повторно з 21.05.2002 року було встановлено ступень втрати професійної працездатності - 20%, з них 5% - по травмі від 27.11.1998 року, з 01.06.2002 року безстроково 15% профзахворювання, що підтверджується випискою із акта МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії № НОМЕР_2 виданою на ім`я Позивача. (а.с. 16).

Відповідно до листа голови МСЕК, наданого на запит щодо надання копій особистих документів, згідно архівної мед/справи, переданої в 1996 році з профпатологічної МСЕК м. Кривого Рогу, ОСОБА_1 при наступному переогляді 13.07.1994 року профпатологічна МСЕК встановила 15% втрати працездатності безстроково, 24.05.1999 року по наслідкам виробничої травми від 27.11.1998 року Саксаганська МСЕК встановила 5% втрати професійної працездатності. При черговому переогляді на сумісному засіданні 21.05.2002 року з обласної МСЕК № 6 м. Кривого Рогу 5% втрати професійної працездатності встановлено безстроково (а.с.24).

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мали місце до 27 листопада 1998 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з ушкодженням його здоров`я в результаті нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Таким чином, судом встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням після тривалої праці на підприємстві КДГМК «Криворіжсталь», та травма ОСОБА_1 відповідно до акту про нещасний випадок на виробництві виникла під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим вважає доведеним покладення обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на КДГМК «Криворіжсталь».

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд, бере до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер травми та відсоток втрати професійної працездатності, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили.

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на негативні наслідки, які настали для позивача внаслідок отриманої травми на підприємстві та часткової втрати професійної працездатності.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, суд вважає за доцільне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданою ушкодженням здоров`я у розмірі 40 000 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 3, 8, ч.3 ст. 22, 43, 46 Конституції України, ст.13 Закону України "Про охорону праці», ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 268, 1167, 1187 ЦК України, ст.ст. 4, 9, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодженням його здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», , місце знаходження: місто Кривий Ріг, вулиця Криворіжсталі, 1, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , суму моральної шкоди завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, у розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», , місце знаходження: місто Кривий Ріг, вулиця Криворіжсталі, 1, на користь держави судовий збір 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: С. В. Ступак