Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 601/831/16-ц

провадження № 61-45741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Почаївська міська рада, ОСОБА_2 , інтереси якої представляє її законний представник ОСОБА_3 ,

третя особа - відділ Держгеокадастру в Кременецькому районі,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Почаївської міської ради, ОСОБА_2 , інтереси якої представляє її законний представник ОСОБА_3 , третя особа - відділ Держгеокадастру в Кременецькому районі, про визнання нечинним рішення міської ради, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 0,10 га на АДРЕСА_1 . В її користуванні перебувають земельні ділянки за цією ж адресою загальною площею 0,23 га для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства, які отримані як спадщина після ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Власником сусідньої земельної ділянки площею 0,1503 га на АДРЕСА_2 згідно з договором дарування від 26 січня 2016 року є ОСОБА_2 . Попереднім власником цієї земельної ділянки був ОСОБА_6 , якому рішенням Почаївської міської ради від 27 березня 2015 року № 2149 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер :20:001:19013, для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Почаївської міської ради від 19 жовтня 2012 року № 866 ОСОБА_6 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,10 га із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:1912, що розташована на АДРЕСА_2 .

Позивач, маючи намір скористатися правом приватизації належної їй земельної ділянки, звернулася до спеціалізованого землевпорядного підприємства для виготовлення необхідних для приватизації земельної ділянки документів. Однак їй було відмовлено у зв`язку з накладанням сусідньої земельної ділянки на її земельну ділянку. Їй стало відомо, що ширина ділянки у верхній межі становить 12,55 м замість 13,7 м, що на 001,15 м менше від площі, зазначеної у генеральному плані. При цьому основою для проведення обмірів її ділянки стали: план забудови земельної ділянки, старі кадастрові плани житлового будинку та земельної ділянки попередніх користувачів.

Вважала, що накладення земельної ділянки ОСОБА_6 на земельну ділянку, яка перебуває в її користуванні, і, як наслідок, зменшення цієї земельної ділянки відбулося внаслідок неправомірної приватизації ОСОБА_6 земельної ділянки, що перебуває в її користуванні.

З огляду на викладене з урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд:

визнати незаконним і скасувати рішення Почаївської міської ради від 27 березня 2015 року № 2149 в частині затвердження ОСОБА_6 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер :02:001:19013, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на АДРЕСА_2 , та передання вказаної земельної ділянки безоплатно;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :20:001:19013, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 26 січня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Ковтунович О. П.;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий номер №:02:001:1913, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

зобов`язати законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звільнити належну позивачу земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , та відновити її межі відповідно до плану забудови та проведених обмірів, а саме: у верхній межі - 13,7 м, а в нижній межі - 13,93 м.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Почаївської міської ради від 27 березня 2015 року № 2149 в частині затвердження ОСОБА_6 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (нa місцевості) на земельну ділянку площею 0,1503 гa для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на вулиці Шкільній в місті Почаєві , кадастровий номер :20:001:19013.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :20:001:19013, від 26 січня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ковтунович О. П.

Припинено державну реєстрацію права власності земельної ділянки за ОСОБА_2 площею 0,1503 га на вулиці Шкільній в місті Почаєві , кадастровий номер :20:001:19013.

Зобов`язано законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звільнити належну ОСОБА_1 земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 та відновити її межі відповідно до плану забудови та проведених обмірів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно користується земельними ділянками площею 0,10 га, на якій розташований житловий будинок, та 0,23 гa для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , якими користувались ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ширина земельної ділянки ОСОБА_1 у верхній межі становить 12,55 м замість 13,70 м, що на 1,15 м менше від площі, зазначеної у генеральному плані забудови міста Почаєва. Згідно з генеральним планом забудови земельної ділянки ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 ширина земельної ділянки у верхній частині становить 13,00 м, у нижній - 10,5 м. Відповідно до кадастрового плану ширина земельної ділянки ОСОБА_6 у верхній частині становить 14,33 м. Зменшення площі земельної ділянки позивача відбулося за рахунок неправомірної приватизації ОСОБА_6 земельної ділянки., яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2018 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надала належних та достатніх доказів, які підтверджували б факт порушення відповідачем її прав на користування земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції вказав, що у матеріалах справи немає даних про земельну ділянку ОСОБА_1 щодо внесення до публічної кадастрової карти, а також будь-яких доказів (висновок експертизи чи рішення державного земельного кадастрового реєстратора про відмову в реєстрації земельної ділянки на підставі накладення земельної ділянки на іншу земельну ділянку) щодо розміру, площі та конфігурації накладення іншої земельної ділянки на земельну ділянку позивача.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, дослідивши лист Почаївської міської ради від 11 листопада 2015 року № 757, дійшов помилкового висновку, що сторони добровільно погодили встановлення межових знаків між земельними ділянками.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на відсутність доказів, які підтверджують порушення прав та інтересів позивача, не надав оцінки генеральному плану забудови на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в якому вказано розміри земельних ділянок, які перебувають в користуванні (власності) сторін у справі.

Посилання апеляційного суду на статті 2, 9 Закону України «Про земельний державний кадастр» є необґрунтованими, оскільки позивач позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку, яка фактично перебуває у її користуванні, цій земельній ділянці кадастровий номер не присвоєно, а тому державний земельний кадастровий реєстратор не може вжити заходів щодо відновлення межі між сусідніми землекористувачами.

Висновок суду про те, що позивач не надала рішення про виділення земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, є необґрунтованим, оскільки відповідач таке рішення щодо земельної ділянки, яка перебуває в її власності, суду також не надала.

Доводи особи, яка подал відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .

Законний представник ОСОБА_2 вважає, що суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння на АДРЕСА_1 : 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями позивач успадкувала після ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2011 року та 1/2 частину, що належала ОСОБА_5 , - згідно з рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2013 року у справі № 601/338/13-ц.

Згідно з довідками виконавчого комітету Почаївської міської ради від 10 грудня 2015 року № 2052 та № 2053 ОСОБА_1 є спадкоємцем після ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки розміром 0,13 га для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_1 , і перебувала в користуванні ОСОБА_4 на день її смерті, та спадкоємцем після ОСОБА_5 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_3 та земельної ділянки в розмірі 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка перебувала в користуванні ОСОБА_5 на день смерті.

ОСОБА_6 безоплатно передано у власність земельну ділянку розміром 0,3566 га за адресою: АДРЕСА_2 , з них: 0,10 га землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,2566 га - для ведення особистого селянського фермерського господарства на підставі рішення Почаївської міської ради від 19 жовтня 2012 року № 866.

Згідно з генеральним планом забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_7 ) від 23 травня 1981 року загальна площа земельної ділянки складає 2 174,00 кв. м, де ширина у верхній частині становить 13,7 м.

Із проектів (не підписані та не затверджені у встановленому законом порядку) кадастрових планів земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства становить 0,1507 кв. м, ширина у верхній частині - 13,93 м.

Згідно з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі, закріплення їх межовими знаками та переданими на зберігання 2011 року на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 закріплено межовими знаками в кількості 10 штук та передано на зберігання. Встановлення межових знаків погоджено із сусідом ОСОБА_6 . Претензій щодо встановлення меж не заявлено.

Відповідно до акта встановлення (відновлення) і погодження меж земельної ділянки в натурі, закріплення їх межовими знаками та переданими на зберігання землекористувачу від 12 грудня 2012 року ОСОБА_6 суміжними землекористувачами погоджено межі його земельної ділянки, в тому числі із ОСОБА_1 . Претензій щодо пошкодження межових знаків і захоплення її земельної ділянки зі сторони ОСОБА_6 на той період не було.

Рішенням Почаївської міської ради від 27 березня 2015 року № 2149 ОСОБА_6 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:001:1912, за адресою АДРЕСА_2 , 0,1503 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:1913, та 0,1063 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:3077, за тією ж адресою.

26 січня 2016 року ОСОБА_6 відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Ковтунович О. П., подарував земельну ділянку на АДРЕСА_2 внучці ОСОБА_2 .

Маючи намір скористатися правом приватизації земельної ділянки, ОСОБА_1 звернулась до землевпорядного підприємства для виготовлення кадастрового плану та інших необхідних документів. Проте під час проведення обмірів земельної ділянки виявилося, що її ширина у верхній межі становить 12,55 м, що на 1,15 м менше від площі, зазначеної у генеральному плані.

Сторони є суміжними землекористувачами.

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Складовою технічної документації із землеустрою є план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно вимог пункту «г» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала жодних правовстановлюючих документів на право користування чи передання у власність земельної ділянки, а саме рішень Почаївської міської ради щодо передачі в користування ОСОБА_1 земельних ділянок після оформлення права власності на будинок та про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), крім генерального плану на загальну площу 0,2174 га, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довела факту порушення її прав та інтересів.

Разом з цим помилковим є висновок апеляційного суду щодо порушення судом першої інстанції норми процесуального права щодо не залучення до участі у справі служби у справах дітей Кременецької районної державної адміністрації, оскільки цей спір не належить до тих, в яких участь органу опіки і піклування є обов`язковою відповідно до частини четвертої статті 19 СК України.

Однак ця помилка відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути підставою для скасування чи зміни правильного по суті судового рішення суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неправильної оцінки апеляційним судом наявних у справі доказів є неприйнятними, оскільки суд касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України не має повноважень втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскарженої постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової

палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель