ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8101/17 Номер провадження 22-ц/814/1807/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на рішення Київського районного суду м. Полтава від 04 червня 2020 року (повний текст складено 09.06.2020 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 08.06.2011 року між сторонами укладено кредитний договір №б/н, згідно умов якого позивачем надано відповідачу кредит у розмірі 3000,00 грн., у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користуванням кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язався погасити заборгованість по кредиту, відсотках за його користування, на умовах, визначених даним договором. Проте відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків.

З цих підстав прохають стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38079,76 грн. за кредитним договором №б/н від 08.06.2011 року, яка складається з наступного: 2916,30 грн. заборгованість за кредитом, 29595,44 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3278,51 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1789,51 грн. штраф (процента складова); вирішити питання судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 04 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився Банк який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження всіх матеріалів та обставин справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Вказують, що жодними нормами матеріального права банк не позбавлено права на отримання процентів за надання кредитних послуг, а посилання в рішенні суду на одну лише постанову Великої Палати Верховного Суду, як на відмову у їх стягненні апелянт вважає безпідставною.

Зауважують, що спростувань щодо підписаних відповідачем документів (в т.ч. довідки про умови кредитування) оскаржуване рішення суду не містить, як і не згадується в ньому про істотні умови кредитного договору, визначені Законом та правові наслідки отримання кредитних коштів в кредит.

Вважають, що не може бути виправданим посилання суду на незрозумілість нарахування процентів за кредитом згідно підписаної відповідачем довідки про використання кредитної карти. При цьому, на думку апелянта, судом належним чином не було спростовано наданого Банком розрахунку, а безпідставно відмовлено в позові.

Апелянт вказує, що у підписаній позичальником Довідці від 08.06.2011 року визначено, зокрема, базову відсоткову ставку, розмір та порядок нарахуванням пені, штрафів та комісії.

Вважають також, що строк позовної давності не пропущено, оскільки строк дії останньої наданої відповідачу карти становить до 30.04.2022 року.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції установлено, що 08.06.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н,- згідно умов якого позивачем було надано останньому кредит у розмірі 2500,00 грн., у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користуванням кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним і позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Також, 08.06.2011 року позичальником було підписано Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (а.с.7).

Згідно вказаної довідки базова відсоткова ставка становить 2,5% на місяць на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році.

Згідно з Тарифами банку щомісячний платіж становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості та вноситься до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також, даною довідкою передбачено сплату позичальником комісії, пені та штрафів.

Згідно розрахунку АТ КБ „Приват Банк, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 , станом на 31.10.2017 року, становить 38079,76 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2916,30 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 29595,44 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 3278,51 грн. та, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, нараховано штраф (фіксована частина) 500,00 грн. та штраф (процентна складова) 1789,51 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, висвітлену у справі №342/180/17, згідно якої АТ «КБ «Приватбанк» має право виключно на повернення сум фактично отриманих коштів. При цьому, оскільки сума заборгованості за тілом кредиту не перевищує суму внесених відповідачем коштів в рахунок повернення кредитних коштів, то заборгованість по тілу кредиту не підлягає стягненню, так як відповідачем повернута сума фактично отриманих коштів.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.

Згідно заяви на отримання кредиту, ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії якої за довідкою банку (а.с.141, зворот) становить до 31 січня 2015 року.

При цьому, в апеляційній скарзі банк посилається на те, що строк останньої кредитної картки № НОМЕР_2 , виданої ОСОБА_1 , встановлено до 30.04.2022 року.

За змістом пунктів 2.3-2.9, 2.16, 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (у редакції, що діяла станом на 26 березня 2011 року - дату видачі картки № НОМЕР_2 дата видачі 31.07.2018 року), Електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача. Ідентифікація користувача може здійснюватися за реквізитами електронного платіжного засобу, нанесеними на нього в графічному та електронному вигляді.

Банк має право передати електронний платіжний засіб у власність користувача або надати йому в користування в порядку, визначеному договором про використання електронного платіжного засобу (далі - договір).

Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з його умовами, тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці в банку та на офіційному сайті в мережі Інтернет, а також надати на його вимогу в паперовій або електронній формі.

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю банку та користувача відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати користувачу під підпис.

Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачу примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Банк зобов`язаний зазначити в договорі такі умови: 1) тип електронного платіжного засобу; 2) види платіжних операцій, які користувач має право здійснювати з використанням електронного платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; 3) порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування користувача, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); 4) тарифи банку на обслуговування операцій з використанням електронного платіжного засобу на момент укладення договору, порядок повідомлення користувача про їх зміну та отримання згоди користувача; 5) інформацію про ліміти та/або обмеження за операціями з використанням електронного платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих в електронному платіжному засобі (за наявності); 6) право користувача на одержання виписок про рух коштів за його рахунком, періодичність та порядок їх отримання; 7) порядок забезпечення емітентом та користувачем заходів безпеки під час користування електронним платіжним засобом; 8) порядок розгляду спорів; 9) право банку зупиняти платіжні операції, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення відповідно до вимог законодавства України; 10) право банку на час встановлення правомірності переказу зупиняти зарахування коштів на рахунок користувача у разі надходження від банку-ініціатора повідомлення про неналежний переказ коштів; 11) відповідальність емітента та користувача тощо. Умови договору не мають містити вимогу про безумовну відповідальність користувача електронного платіжного засобу за неналежний переказ, за винятком, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати електронного платіжного засобу користувача, розголошення ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію. Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором.

Банк зобов`язаний надіслати користувачу не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати, з якої застосовуватимуться зміни правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомлення про такі зміни. Банк у повідомленні зобов`язаний зазначити, що користувач має право до дати, з якої застосовуватимуться зміни, розірвати договір без сплати додаткової комісійної винагороди за його розірвання. Зміни до правил використання електронного платіжного засобу або тарифів є погодженими користувачем, якщо до дати, з якої вони застосовуватимуться, користувач не повідомить банк про розірвання договору.

Емітент зобов`язаний повідомити користувача про закінчення терміну дії його електронного платіжного засобу, не пізніше ніж за десять календарних днів до закінчення терміну його дії в спосіб, передбачений договором. Емітент зобов`язаний повідомити користувача про те, що він має право закрити рахунок та про комісійну винагороду, яка може стягуватися емітентом за обслуговування цього рахунку, якщо в користувача немає більше діючих електронних платіжних засобів, емітованих до цього рахунку.

Емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної платіжної схеми відповідно до вимог законодавства України. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому безкоштовно довідку про повернення електронного платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Банк має право не видавати користувачу довідку, якщо з ним був укладений додатковий договір, один примірник якого надано користувачу, у якому викладені умови припинення дії основного договору (кредитного договору) та виконання взаємних зобов`язань щодо підтвердження повернення користувачем кредиту і процентів за користування ним, електронного платіжного засобу, якщо він не передавався користувачу у власність.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

При цьому, письмового договору між банком та ОСОБА_1 про встановлення кредитного ліміту на платіжку картку № НОМЕР_2 дата видачі 31.07.2018 року (заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем) матеріали справи не містять.

Окрім того, як убачається з Довідки Банку (а.с.141, зворот) перша кредитна карта № НОМЕР_1 ОСОБА_1 видавалась 08.06.2011 року зі строком дії до 01/15, а друга № НОМЕР_2 була видана лише 31.07.2018 року (строк дії 04/22), тобто через дваз половиною роки після закінчення строку дії першої карти.

Також, згідно наданого Банком розрахунку заборгованості відповідача, борг ОСОБА_1 нараховувся включно до 31.10.2017 року, тобто посилання в апеляційній скарзі банку на строк дії другої карти № НОМЕР_2 , яка видана після пред`явлення позову до суду та без укладення додаткового договору, судм апеляційної інстанції до уваги не приймається.

Відтак, обставини щодо перевипуску кредитної платіжної картки № НОМЕР_1 , із видачею кредитної картки № НОМЕР_2 не встановлені, а тому апеляційний суд вважає, що кінцевий строк кредитування у справі становить до 01/15 року, що відповідає строку дії картки № НОМЕР_1 .

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 31 січня 2015 (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду висловленому у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

Так, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту 2916,30 грн. утворилась також в момент закінчення дії першої виданої Банком позивачу карти № НОМЕР_1 та на момент закінчення строку її дії становила вказану суму, то заборгованість за тілом кредиту у визначеному розмірі підлягає до задоволення.

Твердження суду першої інстанції стовно того, що, оскільки сума заборгованості за тілом кредиту не перевищує суму внесених відповідачем коштів в рахунок повернення кредитних коштів, то заборгованість по тілу кредиту не підлягає стягненню, так як відповідачем повернута сума фактично отриманих коштів, колегія суддів вважає помилковим з урахуванням наступного.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, кредитний ліміт на виданій ОСОБА_1 кредитній карті був наданий у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто, після сплати кредитних коштів, позичальник може знову ними користуватись.

Відтак, з урахуванням наведеного вище, а саме факту наявності саме поновлювальності кредитної лінії, суд апеляційної інстанції не може погодитись з вказаним висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, Банк має право на отримання від позичальника тіла кредиту, який позичальником не повернутий.

При цьому, довідкою про умови кредитування передбачено сплату ОСОБА_1 на користь Банку суми процентів у розмірі 2,5% на місяць, що становить 30% річних.

Проте, з розрахунку заборгованості вбачається, що визначений умовами розмір відсмотків Банком нараховувався позичальнику в період з 08.06.2011 року по 31.08.2014 року, а в подальшому розмір відсотків було визначено на рівні 34,80% та 43,20% річних. Іншого розрахунку заборгованості, де б порядок нарахування відсотків відповідав умовам укладеного між сторнами договору, Банком не надано.

Відтак, з урахуванням наведного вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми відсотків, нарахованих у межах дії кредитного договору та згідно його умов (де як розрахункова величина визначено річну ставку процентів на рівні 30%), а саме з 08.06.2011 року по 29.08.2014 року в сумі 3561,68 грн.

З урахуванням викладеного, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та нарахованих до 29.08.2014 року відсотків.

При цьому, вимоги банку про нарахування та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені, комісії в сумі 3278,51 грн та штрафів 500,00 грн. (фіксована частина), 1789,51 грн. (процента складова), суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим з урахуваннм наступного.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, з розрахунку заборгованості (а.с.4-5) вбачається, що позивачем, починаючи з 28.02.2015 року за колонкою «сума комісії та пені» нараховувалась щомісячно тверда грошова сума 100,00 грн., що суперечить визначенню пені, передбаченому ч.3 ст.549 ЦК України, оскільки вона має нараховуватись у відсотковому співвідношенні до суми заборгованості.

Також, банківською комісією є грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем жодним чином не обгрунтовано стягнення пені в розмірі 100,00 грн. щомісячно відповідно до конкретного пункту Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, Пам`ятки клієнта, які визначають їх розмір, та враховуючи, що комісія та пеня є різними видами платежів: комісія це плата за обслуговування рахунку, пеня - вид відповідальності за порушення зобов`язання, то їх спільне нарахування суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3278,51 грн. заборгованості за пенею та комісією.

Окрім того, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відтак, Банком одночасно заявлено вимоги про стягнення штрафів та пені, що в силу закону буде суперечити викладеній вище забороні подвійної відповідальності.

При цьому, в силу положень ст.13 ЦПК України, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійно обирати один з видів відповідальності із декількох, заявлених позивачем, відтак, у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафів необхідно також відмовити.

Заява відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки, згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Так, строк дії виданої позичальнику карти сплинув 01/15, з даним позовом до суду Банк звернувся 06.12.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову Банком було сплачено 1600,00 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги до сплати банком підлягав судовий збір в сумі 2400,00 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення лише суму заборгованості за тілом кредиту та частково відсотками, то вимоги банку задоволено на 17,01%.

Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 680,40 (1600+2400)*17,01%) грн.

Відтак, суд першої інстанції не повно та не об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм неналежну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, однак при цьому дійшов хибного висновку про наявність підстав для віхилення позову повністю.

У зв`язку з наведеним рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,- задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 04 червня 2020 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 2916,30 (три дві тисячі дев`ятсот шістнадцять гривень 30 коп.) грн. заборгованості за тілом кредиту та 3561,68 (три тисячі п`ятсот шістдесят одну гривню 68 коп.) грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, а всього 6477,98 (шість тисяч чотириста сімдесят сім гривень 98 коп.) грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 680,40 (шістсот вісімдесят грень 40 коп.) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук