ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11016/19

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/284/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

секретар: Герасименко Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, Чернігівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру,

дата та місце складання повного тексту рішення: 28 листопада 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Чернігівської міської ради, Чернігівської міської ради та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправним і скасувати рішення органу приватизації від 19 серпня 2019 року №313 про задоволення прохання наймача ОСОБА_1 щодо приватизації квартири по АДРЕСА_1 та передачу її в спільну часткову власність; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 20 вересня 2019 року на вказану квартиру, оформлене відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що в 1991 році позивачка разом з родиною: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали квартиру по АДРЕСА_2 , постійно мешкали там та були зареєстровані. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року заочне рішення скасовано, а у позові ОСОБА_1 відмовлено. Проте, 27 липня 2019 року наймач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до органу приватизації виконавчого комітету Чернігівської міської ради заяву на приватизацію квартири та 19 серпня 2019 року рішенням виконавчого комітету №313 прохання наймача задоволено, передано спірну квартиру у спільну часткову власність відповідачам. В подальшому, 20 серпня 2019 року оформлено свідоцтво про право власності. Позивачка зазначила, що під час звернення із заявою про приватизацію спірної квартири відповідачами була прихована інформацію про наявність у позивача права користування квартирою, внаслідок чого її було позбавлено права на частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 листопада 2019 року задоволено позов ОСОБА_4 , визнано протиправним і скасовано рішення органу приватизації Чернігівської міської ради від 19 серпня 2019 року №313 про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 та визнано недійсним Свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 20 вересня 2019 року.

Суд першої інстанції виходив з того, позивачка, як особа, яка була тимчасово відсутньою в спірній квартирі, зберігала право користування житлом, не надавала письмовою згоди на приватизацію квартири, рішення ухвалене органом приватизації Чернігівської міської ради є незаконним і підлягає скасуванню, а видане Свідоцтво про право власності на квартиру визнанню недійсним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального, просять скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 оскаржив постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, якою скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року, до Верховного Суду, тому, зважаючи на об`єктивну неможливість розгляду справи, суд мав зупинити провадження у справі про скасування рішень про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру.

Особи, які подають апеляційну скаргу звертають увагу, що ОСОБА_4 без поважних причин не проживала у спірній квартирі більше шести місяців, доказів про звернення до КП «Деснянське», щоб скласти відповідний акт, наприклад знаходження її речей у квартирі тощо, суду не надала, не вказала наявність поважних причин не проживання в квартирі. Докази приховування відповідачами інформації про наявне у позивачки право користування квартирою відсутні.

Також особи, які подають апеляційну скаргу не погоджуються з розподілом судових витрат, оскільки вважають їх неспіврозмірними та вважають, що судові витрати повинні бути стягнуті з усіх відповідачів.

У наданий судом строк ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що відповідачі проігнорували постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, що набрала законну силу, та почали процедуру приватизації 22 липня 2019 року, скориставшись недійсними на той час документами. Таким чином, відповідачі заволоділи майном, котре їм не може належати, а такі дії несуть за собою відповідальність за статтями 190 та 191 КК України. ОСОБА_1 не віддає ключі від квартири позивачці, де вона зареєстрована і має право проживати, перешкоджає її перебуванню в помешканні, тощо.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції повністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та його родині: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 31 травня 1991 року видано ордер на вселення у жиле приміщення №747 за спірною адресою (а.с.60).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року позивачку визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 (а.с.8-10).

На підставі заочного рішення 29 серпня 2019 року було скасовано реєстрацію місця постійного проживання позивачки в квартирі (а.с.16).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року заочне рішення місцевого суду від 25 жовтня 2018 року скасовано, а в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.12-15).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг від 16 вересня 2019 року станом на 11 вересня 2019 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 - квартиронаймач, ОСОБА_3 дочка, ОСОБА_2 син, ОСОБА_4 колишня дружина (а.с.7).

За повідомленням виконавчого комітету Чернігівської міської ради спірна квартира приватизована у відповідності до заяви квартиронаймача ОСОБА_1 та членів його родини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Згідно рішення органу приватизації виконавчого комітету Чернігівської міської ради №313 від 19 серпня 2019 року видано 20 серпня 2019 року свідоцтво про право власності на вказане житло (а.с.18).

Відповідачі 27 липня 2019 року звернулися до органу приватизації Чернігівської міської ради із заявою про передачу квартири в приватну власність і, незважаючи на постанову апеляційного суду від 19 липня 2019 року, якою відновлено право позивача користування квартирою, не вказали у заяві позивача як особу, яка має рівне з ними право користування квартирою (а.с.65).

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 20 серпня 2019 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_3 , по 1/3 частині зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі рішення органу приватизації Чернігівської міської ради (а.с.6, 59).

На підставі вказаних документів виготовлено технічний паспорт на квартиру (а.с.61-64).

Також матеріали справи містять акт від 06 вересня 2019 року про непроживання ОСОБА_4 в спірній квартирі з грудня 2017 року (а.с.51). При цьому акт складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій.

Згідно ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.

Даними нормативними актами встановлюється порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку

Враховуючи, що відповідачі подали документи на приватизацію без ОСОБА_4 за якою зберігалось право користування житлом та яка не надавала письмовою згоди на приватизацію спірної квартири, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що ухвалене органом приватизації Чернігівської міської ради рішення є незаконним і підлягає скасуванню, а видане відповідачам Свідоцтво про право власності на квартиру визнанню недійсним

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 оскаржив постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, якою скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року, до Верховного Суду, тому, зважаючи на об`єктивну неможливість розгляду справи, суд мав зупинити провадження у справі про скасування рішень про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Дійсно, вбачається, що ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року по справі №750/10128/18 (а.с.47) та ухвалою Верховного суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження (а.с.48), проте на даний час рішення в справі не ухвалено. В той же час, апеляційний суд звертає увагу, що згідно ст.384 постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття. Проте, відповідачі, незважаючи на те, що брали участь при перегляді рішення суду першої інстанції, знали про існування даної постанови, незаконно приховуючи інформацію про її існування звернулися до органу приватизації Чернігівської міської ради із заявою про передачу квартири в приватну власність.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 без поважних причин не проживала у спірній квартирі більше шести місяців, доказів про звернення до КП «Деснянське», щоб скласти відповідний акт, наприклад знаходження її речей у квартирі тощо, суду не надала, не вказала наявність поважних причин не проживання в квартирі, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не стосуються предмету розгляду по даній справі. Питання проживання або непроживання ОСОБА_4 у спірній квартирі було предметом розгляду у справі №750/10128/18.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо вирішення питання про перерозподіл судових витрат, оскільки відповідачі не надали доказів неспівмірності даних витрат та враховуючи, що саме через їх неправомірні дії позивачка змушена звертатись до суду за захистом свого порушеного права і нести тягар судових витрат.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_4 .

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

Під час перегляду даної справи судом апеляційної інстанції від відповідачів та їх представників не надходило клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу або доказів не співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката із ціною позову та складності справи.

Отже, за результатами розгляду судом апеляційної інстанції даної справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, однак сторона позивача понесла судові витрати, пов`язані з розглядом справи під час її перегляду в суді апеляційної інстанції. Ця обставина підтверджена належними доказами (актом розрахунком та квитанціями), поданими у судовому засіданні, відповідачі своїх заперечень не подали, а в силу вимог ст.382 ЦПК України апеляційний суд повинен вказати в резолютивній частині постанови про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що також слід стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 2500 грн. з кожного у відшкодування витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_4 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце проживання АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) по 2500 грн. з кожного у відшкодування витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: