Провадження № 22-ц/802/335/20 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 08 листопада 2019 року звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 16 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Підписання договору є прямою та безумовною згодою позичальника по прийняттю будь-якого розміру кредитного ліміту. Відповідач підписом підтвердив те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і банком договір. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку». Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав повному обсязі надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. За вищевказаним договором відповідач зобов`язувався щомісячно повертати заборгованість по кредиту, яка складалася із заборгованості по тілу кредиту, відсотками, а також інших витрат згідно Умов. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Просить стягнути з ОСОБА_1 в свою користь заборгованість станом на 23 жовтня 2019 року у розмірі 11862,33 грн., з яких: 5722,56 грн. заборгованість за кредитом, 4536,72 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 561,99 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 541,06 грн. штраф (процентна складова), та судові витрати по справі в розмірі 1921грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТКБ ПриватБанк на підставі кредитного договору б/н від 16 квітня 2011 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5722 грн. 56 коп. та судові витрати по справі 926 грн.72 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Позивач АТ КБ "Приватбанк" подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог щодо стягнення процентів. Вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, необґрунтованим, безпідставним, незаконним, судом недостатньо повно дослідженні письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи. Зазначає, що місцевий суд не маючи в справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору. Суд в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Відсутність підпису відповідача на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Відповідач підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Оскаржуваним рішенням суд призводить до нехтування принципам платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку, порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог лише щодо стягнення процентів і переглядається апеляційним судом в цій частині.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримав від позивача грошові кошти, які в добровільному порядку не повернув, а тому позов підставний в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 5722,56 гривень. Підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача нарахованих процентів за користування кредитом, пені, комісії, штрафів відсутні.

Висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи міститься витяг з Умов і правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови і правила надання банківських послуг саме в такій редакції, а тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору. Також відсутні тарифи банку, які б були підписані сторонами, які є складовою частиною договору.

При цьому, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості у розмірі, визначеному позивачем. Наданий банком розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, що вказані банком у позовній заяві.

В анкеті-заяві, підписаній сторонами, не зазначено типу виданої відповідачу платіжної картки, строку дії, розміру процентної ставки, що унеможливлює стягнення заборгованості по процентах.

Ні у позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не вказав, який тип кредитної картки видано відповідачу. До матеріалів справи додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», відповідно до яких існують декілька видів карт з різними базовими процентними ставками, а саме «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold».

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно, у АТ КБ «Приватбанк» відсутнє право на нарахування процентів за договором кредиту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 та колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для задоволення позову щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах.

Посилання позивача на те, що відповідач погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами складає між ним і банком договір, спростовується тим, що вказані Умови і Правила не підписані відповідачем.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що не стягнення процентів по кредиту не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, становить економічну небезпеку для країни не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження не обгрунтовані, не доводяться належними та допустимими доказами.

Спір між сторонами виник з приводу виконання умов кредитного договору, а саме стягнення заборгованості за ним в розмірі 11862,33 грн., в тому числі і 4536,72грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. Нанесення шкоди банку відповідачем не є предметом розгляду даної справи.

При розгляді даної справи судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права щодо змагальності сторін.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд першої інстанції надав оцінку поданим позивачем доказам, мотивував їх врахування та відхилення. Відсутність заперечень відповідача на позов не свідчить про його визнання ним і не є підставою для задоволення позовних вимог без повного і всебічного з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Банком не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості по процентам та спростування висновків суду першої інстанції.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий

Cудді