МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Справа №370/3720/19

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житлом,

в с т а н о в и в :

21.12.2019 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивачі) звернулися до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 (далі - відповідач) про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житлом.

В обгрунтування позову позивачі вказали, що вони є співвласниками (50/50) квартири АДРЕСА_1 . У згаданій квартирі була зареєстрована ОСОБА_3 , яку рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30.09.2019 р. визнану такою, що втратила право користування вказаною квартирою. В ході виконання вказаного рішення позивачам стало відомо, що в належній їм квартирі залишився зареєстрованим син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи те, що мати малолітньої дитини втратила право користування належною на праві власності позивачам квартирою, тому і її малолітній син також втратив це право.

Враховуючи викладене, позивачі просять: визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 10.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Копія ухвали суду від 10.02.2020 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялася за адресою реєстрації, які відповідачем отримано 25.02.2020 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 583. Відповідно у встановлений судом строк, з урахуванням п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, яким процесуальні строки, визначені Кодексом та встановлені судом, продовжуються на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав.

Поряд з тим, 17.07.2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-ІХ від 18.06.2020 року, відповідно до якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, тобто 06.08.2020 року (включно). Протягом цього 20-денного строку учасники справи мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Проте, протягом зазначеного 20-денного строку відповідач не заявляв до суду клопотання про продовження їй процесуального строку, встановленого судом, для подання відзиву на позовну заяву.

У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно копії паспорту НОМЕР_1 виданого 16.03.1999 р., ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Згідно копії паспорту № НОМЕР_2 виданого 31.05.2018 р., Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 7, 8).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 26.06.2002 р., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , в рівних долях кожний (а.с. 11).

Згідно довідки № 487 від 13.11.2019 р. виданої Макарівською селищною радою Київської області за адресою: АДРЕСА_3 окрім позивача ОСОБА_2 , зареєстрований ОСОБА_4 (а.с. 13), який згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (номер витягу 0 від 13.03.2020 р.) є сином ОСОБА_3 .

Згідно копії рішення Макарівського районного суду Київської області від 30.09.2019 року, ОСОБА_3 визнану такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9-11).

Як вказали позивачі, а відповідач не скористалася своїм правом заперечити, реєстрація її малолітнього сина у належному позивачам будинку порушує їх права як співвласників житла, відповідач добровільно зняти з реєстрації сина не бажає.

Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є житловими та регулюються ст. ст. 317, 319, 321, 322, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 158, 163 ЖК УРСР.

Разом з тим, регулювання житлових відносин здійснюється спеціальним законом яким є Житловий Кодекс Української РСР.

Відповідно до ст. 160 СК України місцем проживання дитини є, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місцем проживання дитини, яка досягла десяти років , визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 386 цього ж Кодексу, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

В п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, оскільки мати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 визнана такою, що втратила право користування спірною квартирою з 31.10.2019 року, з дня набрання рішенням суду законної сили, її малолітній син, будучи зареєстрований у квартирі, проте в ній не проживає, тому є всі підстави для визнання малолітнього ОСОБА_4 , таким, що втратив право на користування належним позивачам нерухомим майном.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири, у якій зареєстрований син відповідачки, яка за рішенням суду визнана такою, що втратила право користування квартирою, що порушує право власності позивачів на вказану квартину.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 247, 265, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 768,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 08.09.2020 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : адреса - АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 : адреса - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 : адреса - АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_4 .

Суддя А.В. Косенко