Рішення набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/272/18

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі:

головуючої - судді Пилипенко І.О.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості витрат на поліпшення речі у відповідності до ст. 778 ЦК України

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 в березні 2018 року звернувся до Чаплинського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 70 тис. грн. в рахунок відшкодування вартості поліпшення орендованого майна.

В обґрунтування поданого позову вказував, що 01 квітня 1999 року між ним та ТОВ «Побут» укладено договір оренди 4 гаражів, складського приміщення та приміщення біля котельні, що розташовані по АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладено на невизначений строк з правом викупу орендарем цього майна. За умовами договору сторони погодили, що ОСОБА_3 за власні кошти здійснює в тому числі й капітальний ремонт орендованих приміщень. За час користування орендованим майном, ним було здійснено поліпшення майна та проведено ряд ремонтних робіт. В подальшому позивачем було сплачено вартість орендованого майна та він вважаючи себе його власником, здійснював оформлення документів та вводив в експлуатацію побудовані приміщення. На підставі поданих документів, ТОВ «Побут» у 2002 року видано свідоцтво про право власності на склади і гаражі.

У свою чергу постановою Господарського суду Херсонської області від 18.12.2002 року ТОВ «Побут» визнано банкрутом, а комплекс будівель і споруд, які належали ТОВ «Побут» та розташовані по АДРЕСА_1 були включені до ліквідаційної маси.

Постановою Господарського суду Херсонської області від 20.12.2005 року ТОВ «Побут» було ліквідовано та виключено з єдиного державного реєстру підприємств і організацій.

У свою чергу 19 грудня 2005 року між ТОВ «Побут» в особі ліквідатора та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будівель і споруд, які належали ТОВ «Побут» та розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10 квітня 2007 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно за необґрунтованістю та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності. Визнано за ОСОБА_2 право власності на майно, придбане за договором в тому числі й на чотири гаражі та складські приміщення, якими на підставі договору оренди від 1999 року користувався позивач.

Як вказує позивач, з посиланням на вимог ст.ст. 259, 268, 272 ЦК УРСР та ст.ст. 759, 763, 776 УК України, після зміни власника нерухомого майна, до останнього перейшли також права та обов`язки, що були встановлені для попереднього власника, в тому числі, що випливають з договору оренди від 01.04.1999 року. Оскільки за період користування майном ним було здійснено поліпшення орендованого майна, то в силу ст. 778 ЦК України він має право на отримання від власника цього майна відшкодування вартості поліпшення речі, так як зроблені ним поліпшення неможливо відокремити без шкоди для речі.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві просила суд в задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. В підтвердження своїх доводів вказувала, що матеріалами наданим позивачем вбачається, що вона за рішенням апеляційного суду Херсонської області визнана добросовісним набувачем вказаного майна. У зв`язку з ліквідацією ТОВ «Побут» договір оренди від 01.04.1999 року припинився, а питання щодо його укладення з нею, як власником, не вирішувалося, та відповідно жодної згоди на поліпшення речі вона не надавала. Також вказує, що оскільки позивачем не реалізовано захист своїх прав на стадії припинення ТОВ «Побут», тому його вимоги заявлені також поза межами строків позовної давності, тому поряд з тим, що заявлені вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними просила суд також відмовити в позові й у зв`язку з пропуском позовної давності.

У своїй відповіді на відзив, ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві, а посилання відповідачки викладене у відзиві на позовну заяву вважав безпідставним, оскільки строк дії договору відповідно до ст. 268 ЦК УСРС та ст. 770 ЦК України зберігає свою чинність при зміні власника майна.

Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року допущено заміну первісного позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 його правонаступником - ОСОБА_1 .

У свою чергу, ОСОБА_1 03 серпня 2020 року направила до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій остання, з урахуванням висновку експерта №25 від 16.04.2020 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, посилаючись на підстави, зазначені у первісній позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача 978782 грн. в рахунок відшкодування поліпшення, здійсненого ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, ОСОБА_4 надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила заяву задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання також не з`явилися, не повідомивши суд про причини неявки.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 793 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), для договору найму будівлі або іншої капітальної споруди передбачена письмова форма укладення.

Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно ст. 794 ЦК України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У відповідності з ч. 2 ст. 763 ЦК України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Судом встановлено, що відповідно до договору оренди нежилого приміщення №21 від 01 квітня 1999 року, укладеного відповідно до рішення загальних зборів ТОВ «Побут» від 01.04.1999 року, яке оформлено у виді протоколу №1, між ТОВ «Побут» та ОСОБА_3 , останній отримав у користування чотири гаражі, складське приміщення та приміщення біля котельні, що розташовано по АДРЕСА_1 на праві оренди з можливістю викупу вказаного майна.

Договір укладено у простій письмовій формі без його нотаріального засвідчення.

П.4 вказаного договору, сторонами було погоджено, що орендар за власні кошти проводить капітальний ремонт орендованого майна та забезпечує самостійно його охорону. Витрати орендаря на ремонт орендованих основних фондів включаються в суму орендної плати без додаткового погодження з орендодавцем.

Пунктом 6 Договору сторони також узгодили, що орендар у будь-який час може сплатити повну суму вартості майна одержаного в оренду, яка зазначена в п.2 цього договору і вступити у права власника зазначеного майна з наступним оформленням документів на право власності.

Крім того пунктом 3 Договору сторони узгодили, що на час оренди, орендодавець не має права продавати чи передавати в заставу орендоване майно без додаткового погодження з орендарем.

Термін дії вказаного договору, що був узгоджений між сторонами становив - з дня його підписання без визначення термінів, але не менше 5 років.

Відповідно до рішення загальних зборів ТОВ «Побут» від 15.03.2001 року, що оформлене протоколом загальних зборів №2, вирішено продати ОСОБА_3 чотири гаражі, складське приміщення та приміщення біля котельні за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 814 грн. 20 коп. та надати йому право власника після внесення повної вартості майна у касу товариства.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №4 від 02 квітня 2001 року, ТОВ «Побут» прийняло від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 814 грн. 20 коп. в якості оплати за викуп майна згідно договору №21 від 01.04.1999 року.

Як вбачається з наданого позивачем будівельного паспорту №8, затвердженого 14.01.2002 року начальником відділу містобудування і архітектури, ТОВ «Побут» звернулося до виконкому Чаплинської селищної ради народних депутатів із заявою про оформлення п`яти гаражів та складських приміщень по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконкому Чаплинської селищної ради №5 від 24.01.2002 року надано ТОВ «Побут» дозвіл на проектування земельної ділянки, площею 0.10 га по АДРЕСА_1 для оформлення 5 гаражів та складських приміщень.

В подальшому Чаплинською селищною радою 20 жовтня 2002 року ТОВ «Побут» видано свідоцтво про право власності на склади і гаражі, яке зареєстровано в органах БТІ.

У свою чергу з матеріалів інвентарної справи №100/1, витребуваної судом, вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу №159 від 19.12.2005 року посвідченого Херсонською товарною біржею ТзОВ «Побут» продав, а ПП «Ладно В.В.» купила комплекс будівель та споруд, що належали продавцю ТзОВ «Побут» на підставі свідоцтва про право власності на будівлі, видане Чаплинською селищною радою 28.12.2001 р. та зареєстровано у Каховському державно бюро технічної інвентаризації

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2006 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 , ТзОВ «Побут» про визнання права власності на нерухоме майно та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення яким у задоволені позову ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за необґрунтованістю, визнано угоду купівлі-продажу нерухомого майна № 159 від 19.12.2005 року, укладену між ОСОБА_2 та ТОВ «Побут» дійсною та визнано за ОСОБА_2 право власності на придбане нею за договором купівлі-продажу нерухоме майно. Також цим рішенням вирішено питання про поворот виконання, яким рішення Чаплинського районного суду ухваленого у справі 04 жовтня 2005 року і зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 , як правонаступнику ТОВ «Побут», отримане у власність майно а саме: чотири гаражі і складські приміщення загальною площею 307,7 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 16 листопада 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено та рішення апеляційного суду Херсонської області від 10 квітня 2007 року залишено без змін.

З витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.08.2015 року слідує, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить комплекс гаражів і складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 307,7 кв.м. на підставі рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 20.03.2010 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.06.2015 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою звернення до суду є та обставина, що ОСОБА_3 за час користування майном відповідно до договору оренди від 01.04.1999 року здійснив поліпшення цього майна, а саме: провів електричну мережу, здійснив оздоблювання стін штукатуркою, здійснив заливку полів в середині по всій площі, збудував п`ятий гараж та великий бокс, зробив мощення, добудував приміщення біля котельні, вимостив дорогу.

У свою чергу за положенням ч. 3 ст. 773 Цивільного кодексу України, наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

За частиною 5 цієї статті, якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Аналогічні норми містяться також у ст. 272 ЦК УРСР 1962 року.

У свою чергу з наданих позивачем матеріалів неможливо встановити, які саме поліпшення ним було здійснено в період користування майном, з приводу якого виник спір. Так позивачем не долучено до матеріалів справи жодного договору підряду на будівництво, реконструкцію, відновлення тощо, які б свідчили про укладення ним угоди з третьої особою щодо здійснення поліпшення, які наведені ним у позовній заяві. Крім того матеріали справи не місять жодного видаткового касового ордеру, накладної, квитанції, актів виконаних робіт, тощо які б підтверджували придбання ним будівельних матеріалів, за рахунок яких відбулося поліпшення майна. Також матеріали справи не містять доказів, що підтверджували б отримання ОСОБА_3 дозволу на виконання, в період дії договору оренди нерухомого майна від 01.04.1999 року будівельних робіт з капітального ремонту, будівництва гаражу, боксу, приміщення біля котельні, тощо, які могли б підтвердити проведення вищеперерахованих поліпшень, що суперечить вимогам ст. 81 ЦПК України.

Крім того, як зазначено вище, у відповідності до ч.5 ст. 778 та ч.3 ст. 272 ЦК УРСР, якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Так позивачем не надано доказів, щодо підтвердження тієї обставини, що Орендар та орендодавець за договором від 01.04.1999 року досягли домовленості з приводу поліпшення майна, яке ОСОБА_3 отримав у оренду від ТОВ «Побут». Також відсутні докази, які підтверджували б досягнення цих домовленостей і з новим власником майна, що було об`єктом договору оренди від 01.04.1999 року та з приводу поліпшення якого виник даний спір.

Тобто, позивачем не додані документи на підтвердження надання згоди орендодавцем на проведення робіт пов`язаних із поліпшенням орендованого майна та обсягу проведеного капітального ремонту, а також не надано доказів узгодження з орендодавцем вартості проведення ремонтних робіт.

Відповідно до п. 4 договору №21 від 01.04.1999, сторонами узгоджено, що орендар за власні кошти проводить капітальний ремонт орендованого майна та забезпечує самостійно його охорону. Витрати орендаря на ремонт орендованих основних фондів включаються в суму орендної плати без додаткового погодження з орендодавцем.

Таким чином, сторони договору передбачили можливість ОСОБА_3 здійснювати поточні та капітальні ремонти майна, що перебуває у нього на праві оренди, та останній у свою чергу отримав можливість включення цих сум у вартість оренди.

При цьому, домовленість сторін, визначена п.4 Договору від 01.04.1999 року не розглядається, як дозвіл на здійснення поліпшень орендованого майна і не тягне за собою зобов`язання орендодавця щодо компенсації вартості поліпшень.

Орендодавець зобов`язаний компенсувати орендарю поліпшення орендованого майна, яке орендар здійснив за власні кошти за згодою орендодавця в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеною в установленому законодавством порядку, яке відбулось в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди.

Позивачем не надані як належні так і допустимі докази на підтвердження обсягу проведеного капітального ремонту, оскільки зазначений позивачем перелік ремонтно-будівельних робіт повинен проводитися на підставі проектної документації за погодженням з відповідними службами та отриманого дозволу на їх проведення.. Також позивачем не надано доказів узгодження з орендодавцем можливості здійснення поліпшень, а наявність п.4 в Договорі оренди свідчить лише про обов`язок орендаря підтримувати майно в належному стані, в тому числі й шляхом проведення ремонту.

З наданих позивачем матеріалів вбачається, що уклавши договір оренди, ТОВ «Побут» зверталося до уповноваженого органу з приводу оформлення права власності на нерухоме майно, однак вказані документи жодним чином не підтверджують, що дані поліпшення, будівництво та ремонт були виконання саме орендарем.

Так, надані ним документи: будівельний паспорт №8, Договір №8 від 31.01.2002 року та акт виконаних робіт до нього підтверджує лише ту обставину, що ОСОБА_3 вживав заходи, щодо оформлення майна за ТОВ «Побут» відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі й шляхом отримання свідоцтва про право власності.

З метою дотримання прав учасників справи, в тому числі й для подання відповідних доказів, ухвалою суду від 17 грудня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та призначено по справі № 665/272/18, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості витрат на поліпшення речі у відповідності до ст. 778 ЦК України, судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому будівельно-технічному експерту Фесун Ларисі Анатоліївні. На вирішення експертизи поставлено наступні питання: яка питома вага вартості виконаних робіт, а саме: добудови, реконструкції ремонтних робіт від загальної вартості складів і гаражів, які були зроблені в період з 01.04.1999 року по 20.10.2002 року та розташовані в АДРЕСА_1 ? яка вартість виконаних робіт, а саме: добудови, реконструкції ремонтних робіт складів і гаражів, що розташовані в АДРЕСА_1 зазначених у першому питанні?

Відповідно до висновку судово-будівельного експерта Фесун Л.А. №25 від 16.04.2020 року в ході проведення дослідження за ухвалою суду визначено, що питома вага вартості будівельних та ремонтних робіт будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_1 складає 492.%,(тобто 49.2 % частин будівель та споруд було відремонтовано (реконструйовано, побудовано).

У свою чергу в ході проведення дослідження, експертом зазначено, що визначити в який саме час та ким саме були виконані роботи будівництва, реконструкції та ремонту будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_1 не надалось можливим, так як документи, які підтверджують технічний стан будівель та споруд станом на день укладення договору оренди відсутні, а за умовами договору орендар за власні кошти проводить капітальний ремонт орендованого майна.

При цьому надаючи відповідь на друге питання, зазначене в ухвалі суду, судовий експерт вирахувала вартість робіт в першому випадку, які визначені при обстеженні відповідних будівель та споруд, а в другому які визначені при обстеженні будівель та споруд та які зазначені представником позивача.

Так відповідно до першого варіанту загальна кошторисна вартість ремонтних робіт (робіт з реконструкції та будівництва) будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_1 станом на квітень 2020 року складає 839003 грн., а відповідно до другого варіанту 978782 грн.

Виходячи з даних наданих експертом, позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог в якій остання просила суд стягнути з ОСОБА_2 вартість ремонтних робіт відповідно до другого варіанту запропонованого експертом.

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, висновок експерта закон відносить до окремих засобів доказування, який відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України є докладним описом проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч. 3 ст. 102 ЦПК України).

Даючи оцінку висновку експерта, суд вважає, що висновок експерта як один із письмових доказів по справі, може підтверджувати певні обставини лише в сукупності з іншими доказами. Так відповідно до вказаного висновку експерта встановлено, що експертом виконуючи дослідження, зокрема другого питання зазначеного в ухвалі суду, встановлено, що в період з 1999 року (час укладення договору оренди) по 2020 рік (проведення дослідження) на підставі огляду з`ясовано, що конструктивні елементи прибудови до котельні відрізняються від конструктивних елементів зазначених в пояснювальній записці проектної документації на будівництво гаражів та складських приміщень по АДРЕСА_1 , з огляду на що прийшла до висновку про побудову цієї прибудови заново, що на думку суду свідчить про виконання дослідження в даній частині на основі припущення, що є сумнівним з огляду на обов`язковість надання сторонами тих чи інших доказів суду. Крім того вартість ремонтних робіт (робіт з реконструкції та будівництва) будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_1 розрахована виходячи з того, що на час виконання дослідження приміщення мали ознаки реконструкції та ремонту. При цьому матеріали експертизи не містять вказівки на час виконання цих робіт, та особу яка їх виконала. Тобто висновок експерта не підтверджує доводів позивача, зазначених у позовній заяві, з приводу того, що саме ОСОБА_3 було збудовано прибудову, гараж та реконструйовано інші приміщення.

Що стосується посилання позивача, щодо тієї обставини, що договір укладений 01.04.1999 року не припинив свою чинність та є дійсним і на даний час, то суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так звертаючись з даним позовом до суду ОСОБА_3 серед іншого посилався на вимоги ст.ст. 259, 268 ЦК УРСР та 763, 770 ЦК України, за якими передбачено, що якщо строк дії договору не встановлений, то договір найму вважається укладений на невизначений строк, та в разі переходу права власності на майно до іншої особи, договір зберігає чинність і для нового власника.

Як встановлено судом, Договір оренди №21 від 01.04.1999 року було укладено між ОСОБА_3 та ТОВ «Побут». У свою чергу постановою Господарського суду Херсонської області від 18.12.2002 року ТОВ «Побут» визнано банкрутом, а судовим рішенням цього ж суду від 20.12.2005 року ухвалено ТОВ «Побут» ліквідувати та виключити з єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

Відповідно до ст. 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Статтею 781 ЦК України визначено підстави припинення договору найму, зокрема ч.2 вказаної статі передбачено, що договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.

Тобто в даному випадку ліквідація юридичної особи, яка була однією зі сторін Договору не допускає правонаступництва, так як ТОВ «Побут» було ліквідовано за процедурою банкрутства, що кореспондує положенню ст. 609 ЦК України та є безумовною підставою для припинення всіх договірних відносин, що були укладені між юридичною особою, відносно якої прийнято рішення про ліквідацію.

З огляду на вказане вище, саме після 20 грудня 2005 року, коли прийнято рішення про ліквідацію ТОВ «Побут» договір оренди, який було укладено від імені останнього також припинив свою дію.

Набуття ОСОБА_2 права власності за договором купівлі-продажу на об`єкти нерухомості, якими раніше на праві оренди користувався ОСОБА_3 , за умови повідомлення його про відчуження цього майна, що вбачається зі змісту рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.04.2007 року, не свідчить про перехід до відповідача зобов`язання за договорами, укладеними від імені ТОВ «Побут», тому до ОСОБА_2 не перейшло право відповідати за зобов`язаннями відповідної юридичної особи, оскільки жодних угод з ОСОБА_3 вона не укладала та в порядку правонаступництва після ТОВ «Побут» не залучалася.

Крім того, відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву, було зазначено про подання ОСОБА_3 позову за межами процесуального строку, у зв`язку з чим ОСОБА_2 серед іншого просила відмовити у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду.

Як встановлено судом вище, строк дії договору оренди №21 від 01.04.1999 року припинив свою дію у зв`язку з ліквідацією ТОВ «Побут», яка була однією зі сторін договору.

Спірні правовідносини з приводу яких подано позов ґрунтуються на договорі оренди нежитлового приміщення від 01.04.1999 року.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 03.07.2012р. №14-рп/2012 положення статті 786 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності в один рік слід розуміти так, що воно застосовується до вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача, які випливають з договору найму (оренди). Перебіг позовної давності щодо вимог наймача починається з моменту припинення договору найму.

З огляду на викладене та на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ОСОБА_2 також заявила про пропуск позивачем строку позовної давності в один рік з моменту припинення договору оренди та відмови у задоволенні позовних вимог і на цій підставі.

Згідно статті 786 Цивільного кодексу України до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймача починається з моменту припинення договору найму.

Як зазначено вище, строк дії договору оренди №21 від 01.04.1999 року сплив у 2005 році, а з даним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду лише в березні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність, а тому строки позовної давності не застосовуються.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування вартості витрат на поліпшення речі у відповідності до ст. 778 ЦК України належним чином не обґрунтовані та не доведенні, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 76-82, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості витрат на поліпшення речі у відповідності до ст. 778 ЦК України відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Чаплинський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.О. Пилипенко