Провадження №2/463/608/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований індивідуальний гараж -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на самочинно збудований індивідуальний гараж розміром 4,18м х 6,18 м загальною площею 37 кв.м. (18,5 кв.м. підвал, 18,5 кв.м. - гараж), що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до розпорядження ЛРА ЛМР від 28.01.2000р. № 84 та розпорядження від 24.11.2009р. № 779 їй надано дозвіл на будівництво цегляного гаража розміром 5,60 м х 4,20 м на АДРЕСА_1 . Роботи з будівництва гаража завершені у 2006р., проте розпочаті без дозволу на їх ведення, що характеризує вказане будівництво як самочинне. В подальшому, ухвалою ЛМР від 08.11.2018р. ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано таку у власність позивача для обслуговування гаража. Крім того, згідно технічного висновку збудований цегляний гараж відповідає будівельним нормам та правилам. Прав та інтересів інших осіб самочинно збудований гараж не порушує і тому просить в судовому порядку визнати на нього право власності.

Ухвалою судді від 30.12.2019р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень. Одночасно, залучено до участі в справі Личаківську районну адміністрацію ЛМР як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відзиву на позовну заяву, а також письмових пояснень щодо спору відповідач та третя особа не подали.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.02.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду заяву, в якій справу просить слухати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі. У вирішенні спору покладається на розсуд суду, про що висловився у підготовчому засіданні.

Дослідивши матеріли справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 28.07.2000р. ЛРА ЛМР видала розпорядження № 842 (а.с.9) згідно якого гр. ОСОБА_2 , інваліду ІІ групи було надано дозвіл на встановлення металевого збірно-розбірного гаража розміром 4,00м х 6,00м біля будинку АДРЕСА_2 .

В подальшому, 24.11.2009р. ЛРА ЛМР видало розпорядження № 779 «про внесення змін в розпорядження № 84 від 28.01.2000р. «Про встановлення тимчасового збірно-розбірного металевого гаража на АДРЕСА_1 ». Згідно цього розпорядження, п. 2 викладено в новій редакції, а саме дозволено гр. ОСОБА_1 збудувати цегляний гараж розміром 5,60м х 4,20м на АДРЕСА_1 та здати його в експлуатацію в установленому порядку».

Вказаний гараж, як вбачається, був збудований до 2006р., про що відносно нього видано відповідний технічний паспорт від 10.04.2006р. (а.с.12). Згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 10.04.2006р. (а.с.13), право власності на такий гараж не зареєстровано. Новий технічний паспорт на гараж виготовлено 11.12.2018р. (а.с.14-18). Згідно технічних висновків від 28.11.2019р. № 01/11 (а.с.19-32), при обстежені гаражу порушень норм ДБН В.1.2-2-2006 «Система забезпечення надійності та безпеки будівельних об`єктів» не виявлено. Технічний стан всіх конструкцій задовільний. Зношення конструкцій - від 0 до 2,5 %.

Ухвалою Львівської міської ради № 4196 від 08.11.2018р. затверджено гр. ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність для обслуговування гаражу. У встановленому законом порядку позивач зареєструвала право власності на такий гараж, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності (а.с.11).

Інших документів позивач не долучив.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Під час розгляду цивільної справи № 760/21223/17-ц (постанова від 25.08.2020р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

У справі яка розглядається подані документи свідчать лише про те, що позивачу виділена земельна ділянка під уже збудований гараж.

Водночас, його самочинний статус слід піддати сумніву, оскільки з врахуванням внесених змін до розпорядження від 28.01.2000р., позивачу було надано дозвіл на його будівництво та зобов`язано здати його в експлуатацію в установленому законом порядку.

Більше того, як вбачається зі змісту Технічних висновків, за класом наслідків гараж відноситься до об`єктів з незначними наслідками (СС1), а згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

З іншої сторони, п. 9 Прикінцевих положень цього Закону містить виняток щодо прийняття в експлуатації об`єктів, збудованих без дозвільних документів. Зокрема, орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Тобто, чинним законодавством на даний час передбачено порядок прийняття в експлуатацію як самочинно збудованих об`єктів з незначними наслідками (СС1), так і порядок прийняття їх в експлуатацію у випадку, коли ці об`єкти збудовані на підставі відповідних дозвільних документів.

Однак, позивач у справі не скористалась жодним із цих методів та не надала суду доказів звернення до компетентних органів для вирішення питання про прийняття гаража в експлуатацію, що в сукупності свідчить про відсутність порушень її прав з боку відповідача, а відтак, виключає необхідність проведення судового захисту цих прав у спосіб визнання права власності.

При цьому, суд відкидає аргументи сторони позивача про те, що можливість прийняття в експлуатацію об`єктів з незначними наслідками (СС1) збудованих без дозвільних документів, існує лише щодо індивідуальних житлових будинків загальною площею до 300 кв.м., господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 кв.м. та будівель і споруд сільськогосподарського призначення, оскільки з таких підстав орган державного архітектурно-будівельного контролю не відмовляв їй у прийнятті гаража до експлуатації.

Зрештою, вирішення даного питання віднесено до компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю, а обов`язок суду відповідно до згаданих вище висновків Верховного Суду полягає в перевірці законності таких підстав для відмови в прийнятті об`єкту в експлуатацію. За відсутності такої відмови відсутнім є сам предмет перевірки.

Тому, суд в позові відмовляє через його безпідставність.

В такому випадку відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді судового збору компенсації не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,200,206,223,263-265,268,280-282ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 317, 319, 321, 331, 376 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Львівської міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1, ) про визнання права власності на самочинно збудований індивідуальний гаражрозміром 4,18м х 6,18 м загальною площею 37 кв.м. (18,5 кв.м. підвал, 18,5 кв.м. - гараж), що розташований за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Леньо С. І.