Справа № 159/6782/18
Провадження № 2/159/11/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря

судового засідання Кузьміної А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивача зазначає, що 19.07.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено юридичний шлюб.

В юридичному шлюбі сторони проживають надалі, адже шлюб між сторонами не розірвано. Позивач вказує, що до реєстрації шлюбу, починаючи з вересня 2012 року сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Шлюб вирішили зареєструвати у зв`язку з тим, що позивач була вагітна та відповідно, було прийнято рішення щодо юридичного оформлення стосунків.

Проживаючи сім`єю з вересня 2012 року сторони вважали себе подружжям, мали спільний бюджет та спільно ним розпоряджались, спільно приймали рішення щодо придбання речей домашнього вжитку та майна.

Так, за період спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу за спільні сумісні кошти сторонами у спільну сумісну власність було набуто рухоме майно, а саме - автомобіль вантажний платформа "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В період перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність подружжя сторонами було придбано два транспортних засоби, а саме - автомобіль "RENAULT MASTER", 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіль марки "DACIA DASTER", 2011 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Позивач вказує, що на даний час відносини між нею та відповідачем погіршились, а тому вони, як співвласники вище перелічених транспортних засобів не можуть досягнути згоди щодо порядку користування вказаним майном.

Відповідач забрав з будинку, в якому сторони проживали, всі документи про реєстрацію транспортних засобів та ключі від них, доступу та можливості до вказаних транспортних засобів позивач не має, а відтак змушена звертатись до суду з позовом задля вирішення питання щодо поділу між сторонами такого майна, адже досягнути згоди про порядок поділу в добровільному порядку відповідач відмовляється.

З врахуванням наведеного, позивач просила суд поділити майно, набуте ними у спільну сумісну власність під час спільного проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі, та визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки "RENAULT MASTER", 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; у власності ОСОБА_3 залишити вантажний автомобіль (платформа) "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль "DACIA DASTER", 2011 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_3 , стягнувши при цьому з відповідача на користь позивача різницю вартості часток в сумі 53940,00 грн. Крім цього, позивач просила суд стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в справі.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2019 року було відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач, скориставшись своїм правом на подання відзиву, подав такий відзив.

Зокрема, у своєму відзиві відповідач вказував на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки вказані об`єкти набувались ним за особисті кошти для підприємницької діяльності. Так, позивач у позовній заяві умисно не зазначає, що відповідач придбав дані транспортні засоби за особисті кошти, з метою здійснення підприємницької діяльності, внаслідок чого вказане майно не може бути віднесене до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Фактично вказані автомобілі є особистою приватною власністю відповідача та не підлягають поділу.

Натомість, жодних доказів наявності спільних коштів для придбання автомобілів "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", реєстраційний номер НОМЕР_1 , "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 та "DACIA DUSTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 , позивач не надала. Позивач приховала від суду той факт, що придбання вказаного майна, що є предметом даного спору, відповідачем здійснювалось за рахунок коштів, які він отримав від підприємницької діяльності та з метою здійснення підприємницької діяльності за особисті кошти відповідача.

Крім цього, відповідач вказує, що шлюб між сторонами було укладено 19.07.2017 року, однак автомобіль "VOLKSWAGEN ТRANSPORTER, було придбано відповідачем для підприємницької діяльності в шлюбі з іншою особою, оскільки у період з 16.05.2008 року по 02.11.2015 року відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , внаслідок чого даний автомобіль не може відноситись до спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача.

З моменту реєстрації шлюбу відповідача з позивачем, тобто з 19.07.2017 року до часу придбання автомобіля "RENAULT MASTER", пройшло три місяці. За вказаний період часу відповідач не отримував дохід, який свідчить про матеріальну спроможність придбати вказаний транспортний засіб за кошти, які були набуті у шлюбі та які могли теоретично призюмуватись, як спільна сумісна власність подружжя. Дохід, отриманий ОСОБА_3 протягом вказаного періоду, не міг бути достатнім для придбання вказаного транспортного засобу.

Зважаючи на дохід, який отримував відповідач з моменту укладення шлюбу до придбання автомобіля "DACIA DUSTER", з огляду на значні видатки ОСОБА_3 , які останній ніс у зв`язку з утриманням сім`ї, доходи відповідача, які ОСОБА_3 отримав у шлюбі з позивачем, були недостатніми для купівлі вказаного транспортного засобу.

Крім цього, відповідач вказував, що позивач не надала суду жодного доказу, що майно, яке належить відповідачу, було придбано за спільні сумісні кошти або внаслідок спільної праці подружжя. Зокрема він з 05.04.2006 року по 13.12.2018 рік був фізичною особою-підприємцем та використовував спірні автомобілі у своїй професійній діяльності, зокрема для здійснення підприємницької діяльності. Доказами використання вказаних автомобілів є маршрутні листи за 2017-2018 роки щодо транспортних вказаних транспортних засобів.

Крім цього, відповідач вказував, що автомобіль "RENAULT MASTER" було відчужено 27.12.2018 року, а тому, внаслідок відчуження, витребувати даний транспортний засіб у добросовісного набувача неможливо.

Автомобіль "DACІA DUSTER" придбавався відповідачем не для особистого використання за законом про пільгове ввезення автомобілів, який забороняє відчужувати даний транспортний засіб на момент розгляду справи іншим особам. Вказаний автомобіль, використовується з метою здійснення підприємницької діяльності, що зумовлює виключення вказаного майнового об`єкта з переліку майна, яке може відноситись до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача щодо поділу транспортних засобів, придбаних відповідачем, внаслідок невірного та помилкового віднесення вказаних майнових об`єктів до правового режиму спільного сумісного майна подружжя, є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення.

Позивач, скориставшись своїм правом на подання відповіді на відзив, подала таку відповідь, у якій викладено свої обґрунтування обставин справи.

Зокрема, позивач вказує, що такі доводи не спростовують законності та обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог. Факт використання придбаного подружжям майна не доводить джерел його придбання та не може бути належним і допустимим доказом того, що вказане майно належить особисто ОСОБА_3 , як суб`єкту підприємницької діяльності та придбаного ним за кошти від комерційної діяльності.

З наданих документів про реєстрацію спірних транспортних засобів вбачається, що транспортні засоби зареєстровані за ОСОБА_3 як за фізичною особою та не належать йому, як суб`єкту господарювання. Надані до відзиву шляхові листи також не є належними доказами того, що спірні автомобілі належать ФОП ОСОБА_3 .

Зважаючи на вказане, позивач вважає, що підстав для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог немає.

13.06.2019 року позивач звернулась до суду із заявою про уточнення позовних вимог.

Зокрема, позивач вказувала, що транспортний засіб "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , який є предметом позову, був одноособово відчужений відповідачем, в зв`язку з чим у власність позивача слід виділити автомобіль "DACIA DASTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 , ринкова вартість якого становить 274200,00 грн.; у власності відповідача слід залишити вантажний автомобіль "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та транспортний засіб марки "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 . При цьому позивач вважала, що з відповідача слід стягнути на її корись різницю вартості часток в сумі 247230,00 грн. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в справі.

17.02.2020 року позивач звернулась до суду в черговий раз із заявою про уточнення позовних вимог.

Зважаючи на нові консультаційні висновки про вартість транспортних засобів, які підлягають поділу, позивач просила суд поділити майно, набуте нею та відповідачем у спільну сумісну власність під час спільного проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі та визнати за нею право власності на автомобіль "DACIA DASTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 190303,00 грн.; у власності відповідача просила залишити вантажний автомобіль "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 208870,00 грн., та транспортний засіб марки "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 271320,00 грн., стягнувши з відповідача на користь позивача різницю вартості часток в сумі 144942,50 грн. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в справі.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені та в подальшому уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та в заявах про уточнення позовних вимог. Просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач та його представник заперечували проти заявлених та уточнених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, та просили відмовити в задоволені позову в повному об`ємі.

Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, заслухавши показання свідків, прийшов до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим 19.07.2017 року Ковельським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області /а.с. 6/.

Пункт 6 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а п. 9 передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що перша реєстрація автомобіля марки "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , була проведена 13.10.2017 року, про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_3 /а.с. 14/.

Крім цього встановлено, що перша реєстрація автомобіля марки "DACIA DASTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 , була проведена 25.07.2018 року, про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_3 /а.с. 13/.

Вказані обставини учасниками справи не оспорюються.

Зазначене дає підстави вважати, що зазначені вище спірні автомобілі були придбані під час перебування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача та його представника про те, що ці автомобілі не є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з таких мотивів.

Відповідач визнав, що ці спірні автомобілі було придбано під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, однак були придбані ним як фізичною особою-підприємцем та виключно для використання в підприємницькій діяльності.

В той же час, суду не подано будь-яких належних та допустимих доказів того, що ці автомобілі придбавались саме за кошти фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 . Такими доказами могли б слугувати, наприклад, документи податкової звітності фізичної особи-підприємця, чи інші документи, пов`язані з веденням підприємницької діяльності. Проте такі докази відповідачем надано не було, а тому твердження відповідача є повністю голослівними.

Надані відповідачем маршрутні листи, як доказ використання автомобілів в підприємницькій діяльності, не можуть категорично свідчити про те, що автомобілі не використовувались, поряд з іншим, для потреб сім`ї.

Незрозумілою є і ціль складання таких маршрутних листів, оскільки відповідно до Закону від 05.07.2011 р. № 3565-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень", застосування подорожніх листів суб`єктами господарювання, що експлуатують колісні транспортні засоби, стало необов`язковим із 14.08.2011 року. Самі ж типові форми цих документів було скасовано ще у 2013 році (легкового авто - з 16.04.2013 року згідно з наказом Держстату від 19.03.2013 року № 95; вантажного - з 10.12.2013 року згідно з наказом Мінінфраструктури та Мінекономрозвитку від 10.12.2013 року № 1005/1454). Більше того, відтоді ніхто не перевіряє наявності такого документа у водія і не штрафує за його відсутність (див. ст. 126 КУпАП).

Якщо ж такі маршрутні листи складались відповідачем з метою списання паливно-мастильних матеріалів, то відповідачем не подано відповідних документів, які свідчать про це, а в самих листах не зазначено про витрати пального. Не містять такі листи і обов`язкових відміток про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану автомобіля.

Мету та ціль складання цих маршрутних листів не пояснив і сам відповідач.

За вказаних обставин суд відхиляє доводи відповідача та його представника щодо придбання вказаних автомобілів та їх використання виключно для підприємницької діяльності.

Решта доводів відповідача та його представника щодо неналежності цих автомобілів до спільної сумісної власності подружжя не спростовують зазначених висновків суду, а тому суд відхиляє їх.

Що стосується поділу вказаних транспортних засобів, як об`єктів спільної сумісної власності подружжя, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2018 року, спірний автомобіль "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , був відчужений відповідачем ОСОБА_3 ОСОБА_6 за 114764,49 грн. /а.с. 44/. Ця ж обставина підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.12.2018 року та повідомленням ТМЦ 0742 РСЦ МВС у Волинській області від 10.01.19 року /а.п. 45, 86/.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частина 1 статті 31 ЦК України передбачає, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, станом на дату відчуження спірного автомобіля "RENAULT MASTER", реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідачем ОСОБА_3 , цей автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Відтак відповідач не мав законних підстав для відчуження цього автомобіля без згоди іншого співвласника - позивача ОСОБА_1 .

Оскільки цей автомобіль все ж таки вибув з володіння позивача, як співвласника, а відповідач ОСОБА_3 в результаті відчуження автомобіля отримав 114764,49 грн. (згідно договору), то половина цієї суми підлягає стягненню з останнього в користь позивача, як компенсація її частки в цьому автомобілі.

Іншим шляхом відновити порушені права позивача в даному випадку неможливо, а тому суд вважає, що таке рішення буде справедливим за встановлених обставин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що домовленості між сторонами щодо їх часток в спірному майні відсутні, а шлюбний договір не укладався.

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні встановлено, що позивач категорично не погоджується на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль "DACIA DASTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 .

При цьому слід наголосити, що ЦК України зазначених вище випадків у відношенні права спільної сумісної власності не передбачає. Більше того, у абзаці другому ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка застосовується до відносин виділу частки із спільної сумісної власності згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України, а за аналогією може бути застосована і до відносин поділу, підкреслюється, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Аналогічну позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (абзац перший пункту 25).

Таким чином судом не вбачається законних підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на цілий транспортний засіб (автомобіль "DACIA DASTER"), а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Як роз`яснено в зазначеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України, у разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин є слушним твердження представника відповідача з приводу визначення ідеальних часток сторін в спірному автомобілі, а тому суд, зважаючи на норми СК України, визнає за сторонами право власності на Ѕ частку за кожним цього автомобіля без його реального поділу та присудження грошової компенсації.

Що ж стосується поділу спірного автомобіля "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , то в цій частині позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань.

Як встановлено в судовому засіданні, перша реєстрація автомобіля марки "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була проведена 13.12.2013 року, про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_3 /а.с. 14, 15/.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.11.2015 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Рішення набуло законної сили 13.11.2015 року /а.с. 42/.

Таким чином, аналізуючи вказані обставини, слід прийти до висновку про те, що спірний автомобіль "VOLKSWAGEN TRANSPORTER" був придбаний відповідачем ОСОБА_3 в попередньому шлюбі, а тому, в силу вимог СК України, не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача.

Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог судові витрати в сумі 1525,34 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду.

При цьому суд зважає на те, що позивач визнала вартість спірного автомобіля "DACIA DASTER", реєстраційний номер НОМЕР_3 , яка, за висновком експерта № 0032 від 14.06.2019 року, складає 190303,00 грн. Оскільки позивачу присуджується Ѕ частка цього автомобіля, то вартість цієї частки відповідно складає 95151,50 грн.

Крім цього, позивачу присуджується грошова компенсація за автомобіль "Renault Master" в сумі 57382,25 грн.

Таким чином позивачу присуджується майна на загальну суму 152533,75 грн. Судовий збір із вказаної суми становить 1525,34 грн.

Доказів понесення інших судових витрат учасниками справи не подано.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141, 263, 264, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 7, 60, 63, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 31, 203, 215, 369, 388 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля "DACIA DUSTER", 2011 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля "DACIA DUSTER", 2011 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 Ѕ частку ціни автомобіля марки "Renault Master", 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , яка визначена договором купівлі-продажу цього автомобіля від 27.12.2018 року, що складає 57382 (п`ятдесят сім тисяч триста вісімдесят дві) гривні 25 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 1525 (одна тисяча п`ятсот двадцять п`ять) гривень 34 копійки.

В задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено та підписано 26 лютого 2020 року.

Головуючий:П. Ю. Бойчук