Справа №613/1256/19 Провадження № 2/613/42/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року м.Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, за яким просить: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь суму боргу у розмірі 928 438 грн. 80 коп. Стягнути з відповідачів в дольовому порядку на його користь сплачений ним судовий збір при подачі позовної заяви в сумі 9488 грн. 14 коп., а також сплачений ним судовий збір при поданні заяви про забезпечення позову на суму 384 грн. 20 коп., а всього стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму у розмірі 9872 грн. 34 коп. по 4936 грн. 17 коп. з кожного.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 2013 року він надав відповідачу ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 39000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу 12 липня 2015 року, про що надав відповідну розписку. Також під час передачі позивачем відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів була присутня його дружина - ОСОБА_3 , яка не заперечувала проти займу її чоловіком зазначеної суми грошових коштів, про що також зазначила в розписці. Надану у борг суму грошових коштів, позивачу в повному обсязі повернуто не було. Відповідачі лише у 2017 році частково повернули позивачу суму боргу у розмірі 1000 доларів США двома платежами: 10 квітня 2017 року - ОСОБА_2 повернув суму у розмірі 350 доларів США, та 13 жовтня 2017 року - ОСОБА_3 повернула суму у розмірі 650 доларів США. Про отримання вказаних коштів позивачем власноручно були складені письмові розписки, а оригінали віддані боржникам. Тобто розмір суми заборгованості відповідачів становить 38 000 доларів США. На неодноразові звернення та прохання виконати свої зобов`язання щодо повернення суми боргу, відповідачі не бажають спілкуватися щодо повернення грошових коштів, уникають зустрічей, не відповідають на телефонні дзвінки, тобто ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо повернення грошових коштів, взятих у борг. Позивач вважає, що оскільки відповідач - ОСОБА_3 була обізнана про боргові зобов`язання свого чоловіка ОСОБА_2 перед позивачем, надання останньою письмової згоди на отримання чоловіком вказаних грошових коштів у борг, а також повернення частини позики, свідчать про отримання ОСОБА_2 позики в інтересах сім`ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім`ї. З огляду на викладене, позивач вважає, що ОСОБА_2 створив обов`язки щодо повернення позики і для своєї дружини ОСОБА_3 . Таким чином, на думку позивача, відповідачі мають солідарний обов`язок щодо повернення йому грошових коштів.

Позивач в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, зазначив, що борг у повному обсязі йому повернуто не було, відповідачі від повернення боргу та розмов з цього приводу ухиляються. Також вказав, що в 2017 році відповідачі частково борг повернули, тому просить стягнути суму боргу в розмірі 38 000 доларів США, що еквівалентно 928 438 грн. 80 коп. та судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні 20.01.2020 року позов підтримав, зазначив, що згідно розписки кошти були отримані відповідачами на потреби сім`ї. В 2017 році, відповідачами дійсно борг частково було повернуто, на даний час вони уникають спілкування з позивачем, в зв`язку з чим було подано позов до суду.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання з`явився, позов не визнав, вказав, що дійсно в борг від позивача були отримані кошти в сумі 319 000 грн., дані кошти були отримані для бізнесу. Всі кошти було повернуто у строк, розписок про повернення коштів позивач не писав, оскільки між ними були довірчі стосунки.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання з`явилася, позов не визнала, вказала, що вона дійсно знала, що чоловік брав в борг кошти у позивача, уточнила, що дані кошти потрібні були чоловіку для придбання кіосків. Борг було повернуто.

Представник відповідачів в судове засідання з`явився, зазначив, що відповідач ОСОБА_3 не погоджується з вимогами до неї, оскільки кошти отримував саме її чоловік, дані кошти були потрачені на створення юридичної особи, фірми, яка відношення до сім`ї не має. Дані кошти в інтересах сім`ї не використовувалися, доказів протилежного позивачем надано не було. Позов до ОСОБА_3 було пред`явлено безпідставно. Вважав пропущеним строк позовної давності, зазначив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту часткового повернення боргу відповідачем. Просив застосувати строки позовної давності.

Відповідно до змісту наданого ОСОБА_2 відзиву, він просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити. Зазначив, що він не погоджується з позовними вимогами про стягнення боргу, у зв`язку з тим, що зобов`язання за договором позики від 12.07.2013 року були виконані ним своєчасно та у повному обсязі. Вказує, що він був засновником ПФ «Матадор», основним видом діяльності якої був продаж продуктів харчування. 12.07.2013 року з метою виконання грошових зобов`язань зі сплати податків, а також для розвитку бізнесу, вкладення грошових коштів в облаштування кіосків, подальшого оформлення землі під кіосками нею було укладено договір позики з ОСОБА_1 . Згідно з вказаним договором він отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 312 000 гривень, що на момент укладення договору була еквівалентом 39 000 доларів США та зобов`язався повернути борг 12.07.2015 року. Отримані за договором кошти були використані ним на погашення заборгованості за сплату податків, купівлю, установку та облаштування кіосків, через які здійснювалася торгівля продуктами харчування. Разом з тим, вклавши грошові кошти в розвиток ПФ «МАТАДОР», він не отримав бажаних результатів, існування вказаної фірми стало економічно не доцільним та ним було прийнято рішення про продаж майна фірми та припинення її діяльності. Після продажу майна ПФ «Матадор» ОСОБА_2 в повному обсязі та в строки, передбачені в розписці від 12.07.2013 року, а саме до 12.07.2015 року було сплачено ОСОБА_1 позичені грошові кошти.

Відповідно до змісту наданого представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Панасенко П.П. відзиву, ОСОБА_3 та її представник просять у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу - відмовити. Зазначили, що відповідач ОСОБА_3 не погоджується з позовними вимогами та тим, що вона є солідарним боржником за договором позики від 12 липня 2013 року, оскільки грошові кошти, отримані ОСОБА_2 були використані ним для власних цілей, а не в інтересах сім`ї. Також, ОСОБА_3 вказує, що при написанні розписки про отримання коштів ОСОБА_2 носач попрохав на підтвердження того, що ОСОБА_3 не заперечує проти отримання грошових коштів чоловіком поставити також і її підпис на розписці, на що остання погодилася. Разом з тим, ОСОБА_3 вважає, що вказані обставини не свідчать про те, що вона стала зобов`язаною стороною за договором позики від 12 липня 2013 року та є солідарним боржником за договором, обов`язку повернення грошових коштів у неї не виникло та жодних грошових коштів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не повертала. ККрім того, зазначає, що грошові кошти за договором позики від 12.07.2013 року ОСОБА_2 отримав у гривні в сумі, що еквівалентна 39 000 доларів США, що випливає зі змісту розписку, згідно з якою не вказано, що грошова сума отримана доларах США, а зазначено, що отримано еквівалент 39 000 доларів США, а зазначено, що отримано еквівалент 39 000 доларів США, тобто грошові кошти в гривні, що на момент укладення договору було еквівалентом 39 000 доларів США. станом на 12 липня 2013 року було встановлено офіційні курси валют на рівні 799,3 грн. за 100 долларів США, тобто на думку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 312 000 грн. та саме вказана сума є предметом укладеного між ними договору позики. Вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь грошових коштів в сумі 928 438 грн. 80 коп. є неправомірними. Також вказує на те, що з розписки від 12.07.2013 року не вбачається, що грошові кошти ОСОБА_2 було отримано в інтересах сім`ї. Вказує також і на те, що вклавши грошові кошти в розвиток ПФ «МАТАДОР», ОСОБА_2 не отримав бажаних результатів, існування фірми стало економічно не доцільним та ОСОБА_2 було прийнято рішення про продаж майна фірми та припинення її діяльності. Після продажу майна ПФ «Матадор» ОСОБА_2 в повному обсязі та в строки, передбачені в розписці від 12.07.2013 року, а саме до 12.07.2015 року сплачено ОСОБА_1 позичені грошові кошти.

Крім того, представником відповідачів було надано клопотання про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки після продажу майна ПФ «Матадор» ОСОБА_2 в повному обсязі та в строки, передбачені в розписці від 12.07.2013 року, а саме до 12.07.2015 року було сплачено ОСОБА_1 позичені грошові кошти та саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Зазначив, що грошові кошти в сумі 350 доларів США 10 квітня 2017 року ОСОБА_3 та грошові кошти в сумі 650 доларів США 13 жовтня 2017 року ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 не передавали. Оскільки оригінали розписок про часткове повернення відповідачами вказаних грошових коштів відсутні, стороною відповідачів ставиться під сумнів відповідність копій розписок їх оригіналам.

Відповідно до змісту відповіді на відзив ОСОБА_2 , наданої позивачем, останній вказує, що доводи відповідача ОСОБА_2 щодо того, що грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США, відповідач позичив у нього саме для погашення заборгованості, сплату податків, купівлю, установку та облаштування кіосків, через які здійснювалася торгівля продуктами харчування, а також, що він вклав дані кошти в розвиток ПФ «Матадор» нічим не підтверджені, оскільки грошові кошти були позичені у нього не для розвитку ПФ «Матадор», а для потреб родини. Крім того зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 , в обґрунтування своїх заперечень проти позову, не надано суду жодних доказів щодо погашення ним податкових зобов`язань, вкладення грошових коштів у розвиток ПФ «Матадор», а також не надано доказів щодо продажу майна ПФ «Матадор», грошові кошти від продажу якого, начебто були йому повернуті. Крім того, зазначає, що не знаходять жодних підтверджень доводи відповідача ОСОБА_2 , що він отримав від позивача грошові кошти у гривні в розмірі 312 000 грн., що станом на 12 липня 2013 року становило еквівалент 39000 грн.. 12 липня 2013 року відповідачу та його дружині ОСОБА_3 було передано грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США. Грошові кошти були надані відповідачем в іноземній валюті, а саме в доларах США. В своїй розписці, відповідач ОСОБА_2 власноручно зазначив, що він отримав від позивачу суму еквівалентну 39 000 доларів США, а також його дружина - відповідач по справі ОСОБА_3 в даній розписці вказала, що вона не заперечує з приводу займу її чоловіком грошей саме в сумі 39 000 доларів США. Виходячи з того, що відповідачі отримали від нього грошові кошти в доларах США, про що й було зазначено в борговій розписці, виходячи з положень ст.533 ЦК України, ним було здійснено відповідний розрахунок заборгованості відповідачів, виходячи з офіційного курсу НБУ на момент звернення до суду.

Відповідно до змісту відповіді на відзив ОСОБА_3 , наданої позивачем, останній вказує, що оскільки відповідач ОСОБА_3 була обізнана про боргові зобов`язання свого чоловіка перед нею, надання останньою своє письмової згоди на отримання її чоловіком грошових коштів у розмірі 39000 доларів США, а також повернення нею частини боргу в сумі 650 доларів США, свідчать про отримання ОСОБА_4 позики в розмірі 39000 доларів США в інтересах сім`ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім`ї. З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 створив обов`язки щодо повернення позики і для своєї дружини ОСОБА_3 . Отже, на думку позивача, ОСОБА_3 , як і її чоловік, також має обов`язок щодо повернення йому грошових коштів. Крім того, зазначає, що доводи відповідача ОСОБА_3 щодо отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у гривні в розмірі 312 000 грн. є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки 12 липня 2013 року відповідачу та його дружині ОСОБА_3 було передано грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США. Грошові кошти були надані відповідачем в іноземній валюті, а саме в доларах США. В своїй розписці, відповідач ОСОБА_2 власноручно зазначив, що він отримав від позивачу суму еквівалентну 39 000 доларів США, а також його дружина - відповідач по справі ОСОБА_3 в даній розписці вказала, що вона не заперечує з приводу займу її чоловіком грошей саме в сумі 39 000 доларів США. Про надання відповідачам в борг грошових коштів у Національній валюті мови взагалі не було, відповідачі отримали від позивача грошові кошти саме в доларах США, про що було вказано в розписці, жодних посилань на те, що позики відповідачам надається у гривні в розписці відсутні. Вказані грошові кошти були отримані відповідачами саме для потреб сім`ї. Доводи щодо повернення ними грошових коштів є неправдивими та не відповідають дійсності.

Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази і та оцінивши їх у сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 надав позивачу - ОСОБА_1 розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи, та зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 зайняв у ОСОБА_1 суму еквівалентну 39 000 доларів США. Зобов`язався повернути борг в розмірі вищевказаної суми - 12 липня 2015 року. У дані розписці міститься згода ОСОБА_3 , щодо того, що її чоловік - ОСОБА_2 займає грошові кошти в розмірі 39 000 доларів США.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно дост.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й підтвердженням його умов, а також вона засвідчує факт передання позичальник певної грошової суми або речей.

При цьому, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобов`язанням її повернення, так і дата отримання коштів в борг.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).Відповідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від11.11.2015у справі№ 6-1967цс15,від 08.06.2016у справі№ 6-1103цс16та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд вважає, що зазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача - ОСОБА_2 повернення суми боргу, і обов`язок даного відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.

До теперішнього часу, позивачу, вказана суму боргу у строк, зазначений у розписці повернута не була, доказів повного повернення даного боргу суду ОСОБА_2 надано не було.

Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Таким чином, зазначена вище розписка є належним письмовим доказом укладення між сторонами договору позики суми в сумі 39000 доларів США. Даний договір підтверджує право позивача вимагати від ОСОБА_2 повернення суми позики, та враховуючи те, що відповідач до теперішнього часу не повернув позивачу вказану суму боргу у строк, зазначений у розписці, тим самим прострочив виконання грошового зобов» язання, доказів повернення даного боргу суду не надав, за відповідачем утворилась заборгованість.

Позивач - ОСОБА_1 , з врахуванням часткового повернення йому грошових коштів, на підтвердження чого останній надав копії розписок про повернення йому 10 квітня 2017 року ОСОБА_2 350 доларів США (а.с.9) та 13 жовтня 2017 року ОСОБА_3 650 доларів США (а.с.10), просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 928 438 грн. 80 коп. Дана сума, станом на 23 вересня 2019 року (дата звернення до суду позивача згідно поштового відправлення) еквівалентна 38 000 доларів США (офіційний курс гривні за даними НБУ станом на 23 вересня 2019 року становить 2443 грн. 26 коп. за 100 доларів США). Отже сума боргу, яка підлягає стягненню за борговою розпискою, складає - 928 438 грн. 80 коп. та підлягає стягненню в повному обсязі саме з відповідача - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки договір позики було укладено саме між вказаними особами.

В частині вимог позивача про солідарне стягнення боргу, в т.ч. з дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані за борговою розпискою кошти у ОСОБА_1 , були використані відповідачем ОСОБА_2 в інтересах та для задоволення потреб сім`ї, а тому відсутні підстави для висновку, що у ОСОБА_3 внаслідок укладання договору позики між її чоловіком та ОСОБА_1 , виникли грошові зобов`язання в інтересах сім`ї.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 639/7335/15-ц, провадження № 61-1028св18)

Позивач не надав доказів, з якою метою позичались грошові кошти, та яким чином витрачені.

Приписами частини 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Але, враховуючи те, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 отримав та використовував гроші, отримані від ОСОБА_1 на потреби та в інтересах сім`ї, також зважаючи, що ОСОБА_3 не є стороною за договором позики, тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 928 438 грн. 80 коп., оскільки останнім належних та допустимих доказів повного повернення ним грошових коштів позивачу, у відповідності зі ст.81 ЦПК України, суду надано не було. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Також, слід зазначити, що суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки після часткового повернення відповідачами по справі суми боргу за розписками від 10.04.2017 року та від 13 жовтня 2017 року перебіг строку позовної давності перервався, тому на момент звернення з позовом до суду не сплив. Заперечення відповідачами факту повернення ними в 2017 році частини боргу, отримання від позивача оригіналів вказаних розписок про це, суд вважає такими, що не підлягають прийняттю до уваги, спробою уникнення обов`язку щодо повернення боргу, оскільки визнання протилежного тягне за собою неможливість застосування строку позовної давності та протирічить обраній в заяві про застосування позовної давності представника відповідачів від 20 січня 2020 року позиції.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 9668 грн. 58 коп. (9284,38 грн. + 384,20 грн), який сплачено позивачем при подачі позову та за розгляд заяви про забезпечення позову).

Керуючись ст. ст. 7, 10, 76, 81,133,136,141, 244-245 , 259, 263 - 265, 268 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 грошові кошти у розмірі 928 438 (дев`ятсот двадцять вісім тисяч чотириста тридцять вісім) гривень 80 (вісімдесят) копійок та судовий збір у розмірі 9668 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 58 (п`ятдесят вісім) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення суду складено 02.03.2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Богодухівський районний суд Харківської області.

Суддя