Справа № 487/748/19
Провадження №22-ц/812/304/20 Головуюча суду першої інстанції: Карташева Т.А.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції Галущенко О.І.
ПОСТАНОВА

25 лютого 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого: Галущенка О.І.
суддів: Кушнірової Т.Б.
судового засідання Андрієнко Л.Д.
представників:
відповідачки - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року, ухвалене суддею Карташевою Т.А о 08год.15 хв. у приміщенні цього ж суду у справі за
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ( треті особи- ОСОБА_5 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. ) про визнання договору позики недійсним,
29.01.2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.
Сторони домовились, що договір позики є безпроцентним.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку за відповідним договором була передана квартира АДРЕСА_1 , власником, якої являються позивачка.
Посилаючись на те, що гроші в борг брала у ОСОБА_5 , а не у ОСОБА_4 та уклала цей договір під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, позивач просила про визнання його недійсним.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила про скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах оскарження, передбачених ст.. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав та обставин.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Це означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
При цьому, відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 77 цього кодексу докази мають бути належними, тобто такими що містять інформацію щодо предмета доказування.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування та не є достовірними..
Докази мають бути допустимими (ст. 78 ЦПК України).
Це означає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
При цьому відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Договір, який підписали сторони містить запевнення, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.
Крім того, пунктом 4 Договору сторони підтвердили, що в момент укладання договору усвідомлювали значення своїх дій, розуміють правову природу цього правочину, договір укладається відповідно до їх справжньої волі, на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, він вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків, тобто не є фіктивним та не приховує інший правочин.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач усвідомлювала мету та наслідки вчинених оспорюваних правочинів, була обізнана з усіма істотними умовами та не перебувала під впливом тяжких обставин, які б могли вплинути на її волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано розписку від 19.10.2012 р, якою начебто підтверджена наявність позикових відносин з ОСОБА_5 не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки наявність таких відносин з цією особою не виключає правову можливість укладення договору позики з ОСОБА_4 , яка фактично і підтверджена нотаріально посвідченим договором ( а.с.16-17) Не заслуговують на увагу і посилання на тяжкі обставини, якими начебто обумовлено укладення оспорюваного договору позики.
Адже на підтвердження цих обставин та невигідності договору позивачка належних та достовірних доказів не надала.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
В цьому сенсі рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року- без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та на протязі 30 днів з дня складення повного рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий Галущенко О.І.
Судді: Кушнірова Т.Б.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 р.