Справа № 278/2829/18
Провадження №2/278/146/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з Талавєр Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 18 січня 2013 року по 18 вересня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дітей. Під час шлюбу, в травні 2005 року сторонами був придбаний гараж № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор», смт.Озерне, Житомирського району, за кошти подаровані рідною сестрою позивачки - ОСОБА_3 , а тому дане нерухоме майно не може являтися об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, а є особистою приватною власністю позивача, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав та заперечує проти їх задоволення.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 ст.368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належать одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їм моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що сторони з 18 січня 2003 по 18 вересня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно довідки №8 від 25 вересня 2017 року ОСОБА_2 з червня 2005 року є власником гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Сосновий бор» (а.с.8).

Проте, зазначений документ, не свідчить про набуття права власності на спірне майно у визначеному законом порядку.

Так, у відповідності до ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» право власності на майно, зокрема, дачу, гараж, іншу будівлю чи споруду або приміщення у члена гаражно-будівельного, дачно-будівельного, дачного, гаражного кооперативу у разі викупу цього майна виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону та передбачає отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно у відповідності до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12, ч.ч.5, 7 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_3 (рідна сестра позивача) щодо надання коштів у розмірі 1500 доларів США в борг позивачу для придбання гаража в Обслуговуючому кооперативі «Сосновий бор» в смт.Озерне, Житомирського району, оскільки іншими допустимими доказами дані обставини позивачем не підтверджено. Окрім того відповідач теж заперечував даний факт.

За таких обставин, суд вважає позов безпідставним та таким, який не підлягає до задоволення.

Результати вирішення спору не дають підстав для перерозподілу понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст.325, 368 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 70, 76, 77, 80, 82, 89, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. В. Зубчук