КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9169/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житла

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а саме: виселити відповідачів з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житла, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідачі не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спірним жилим приміщенням є п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 68,71 кв. м, яка згідно ордера № НОМЕР_1 серії Б від 30 жовтня 1985 була надана ОСОБА_7 на сім`ю з семи осіб - він, дочка ОСОБА_2 , чоловік дочки ОСОБА_3 , онука ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 , чоловік дочки ОСОБА_5 , онука ОСОБА_4 (а.с. 2).

Квартира не була приватизована, а тому відноситься до державного житлового фонду.

З пояснень сторін, рішень судів, ухвалених у цивільних справах за позовами відповідачів до позивача про виселення та про зміну договору найму жилого приміщення (а.с. 13-14, 15-16) та довідки житлово-експлуатаційної організації Форми 3 від 2015 р. (а.с. 92) вбачається, що на даний час у спірній квартирі зареєстроване місце проживання сторін та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2., тобто восьми осіб.

Відповідач ОСОБА_2 є наймачем даної квартири та власником особового рахунку.

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи від загального захворювання (а.с. 101).

Починаючи з серпня 2011 року між сторонами справи почали виникати непорозуміння і конфліктні ситуації з приводу порядку користування кімнатами в квартирі, які переростали в скандали та бійки, що стало підставою для неодноразових звернень до правоохоронних органів.

За результатами розгляду даних звернень були прийняті рішення про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину.

За змістом постанов про відмову у порушенні кримінальної справи неправомірні дії вчинялися як відповідачами, так і позивачем, тобто були взаємними.

Вищенаведені обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2012 у цивільній справі № 02/2-6274/2012 за аналогічним позовом відповідачів до позивача про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, яке набрало законної сили (а.с. 13-14).

У 2015 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_12 про зміну договору найму жилого приміщення (справа № 753/14156/15-ц), однак рішенням від 14 листопада 2015 у задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що зміна договору найму призведе до істотного погіршення житлових умов інших мешканців квартири.

Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_2 просила виділити ОСОБА_12 у користування кімнату площею 10 кв.м., натомість ОСОБА_12 претендувала на виділення їй трьох кімнат площею 15 км.м., 17,1 кв. та 10 кв.м.

Судом було встановлено, що після подій 2011 року ОСОБА_12 постійно у спірній квартирі не проживає, але періодично там з`являється, внаслідок чого між сторонами виникають нові сварки, які нерідко перестають у бійки, що підтверджується численними фактами звернень сторін до правоохоронних органів (а.с. 6-7, 8-9, 10-10-а, 11-12, 62, 63, 64, 65).

Дані обставини підтверджуються і показаннями допитаних на проханням позивача свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були очевидцями таких конфліктів.

Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві розслідується низка кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами позивача та її чоловіка ОСОБА_15 , в тому числі і за ознаками порушення недоторканості житла (а.с. 18).

Згідно з приписами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із безпідставності, необґрунтованості та недоведеності вимог ОСОБА_1 про виселення відповідачів із спірної квартири.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Наведена норма дає підстави для висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка зазначала, що відповідачі систематично порушують правила співжиття у спірній квартирі, що є підставою для їх виселення без надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що між сторонами існує тривалий і стійкий конфлікт з приводу користування спірною квартирою, проте позивач не довела, що виключно відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання із ними в одній квартирі.

Колегією судді встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про притягнення відповідачів до кримінальної, адміністративної відповідальності чи вжиття щодо них передбачених законом заходів попередження чи громадського впливу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що звернення позивача до правоохоронних органів та відкриття на підставі таких звернень кримінальних проваджень, не є доказом вжиття до відповідачів заходів попередження чи громадського впливу, оскільки судових чи інших рішень за даними кримінальними провадженнями, які б містили попередження відповідачів чи громадського пливу суду не надавалися.

Також, судом було встановлено, що при розгляді цивільної справи № 02/2-6274/2012, і як вбачається з пояснень сторін та наданих ними доказів у даній справі, ініціаторами конфліктів між сторонами виступали як відповідачі, так і позивач, кримінальні справи відкривались як за зверненням позивача і її чоловіка, так і відповідача ОСОБА_2 , а фізичне насильство під час бійок застосовувалась обома сторонами.

Таким чином, позивач не довела, що виключно відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання із ними в одній квартирі.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що факти неправомірних дій були взаємними, а сварки сторін з приводу користування квартирою, які нерідко переростали у бійки, не можуть розцінюватися судом як такі, що тягнуть за собою наслідок застосування положень статті 116 ЖК України - виселення без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: