Справа №339/238/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації за порушення строків виплати пенсії на підставі рішення Івано-Франківського окружного суду,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, нарахованої, але невиплаченої на підставі рішення Івано-Франківського окружного суду за період з 06 січня 2011 року по 22 липня 2011 року в сумі 21 303 грн. 88 коп.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 15 липня 2011 року Болехівським міським судом Івано-Франківської області позов ОСОБА_1 до УПФ України в м.Болехові Івано-Франківської області Про визнання неправомірною відмову у перерахунку пенсії та стягнення коштів задоволено. Визнано відмову УПФ України в м.Болехові провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 основну та додаткову пенсію за період з 06.01.2011 р. відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи неправомірною. Зобов`язано управління пенсійного фонду України в м.Болехові Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену пенсію за період з 06.01.2011 року як інваліду ІІ групи із розрахунку восьми мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; додаткову пенсії як інваліду війни 2 групи в розмірі 40% мінімальної пенсії за віком з одночасним її збільшенням на 20% згідно Закону України Про статус гірських населених пунктів в України.

Постанову Болехівського міського суду, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду та ухвалою Вищого адміністративного суду із змінами щодо зазначення кінцевої дати «22 липня» залишено без змін.

За вказаний період з 06 січня 2011 року по 22 липня 2011 року ПФУ у м. Болехові була нарахована сума, але не виплачена - 16 976,27грн.

Через тривале невиконання постанови Болехівського міського суду, звернувся до Європейського суду з прав людини. На виконання рішення ЄСПЛ «Тихонова та інші проти України» від 17 листопада 2016 року заборгованість по виплаті суми пенсії у розмірі 16 976,27грн. отримав тільки 27 липня 2017 року.

Таким чином, починаючи з 06 січня 2011 року не в повному обсязі отримував свою пенсію, що встановлено, як судовими рішеннями національних судів, так і рішенням Європейського суду з прав людини, а тому має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Звернувся із заявою до відповідача про здійснення розрахунку та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії, яка нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківській області від 15 липня 2011 року за період з 06 січня 2011 року по 22 липня 2011 року у сумі - 16 976,27грн. по день фактичної виплати, а саме по 27 липня 2017 року.

24 червня 2019 року Головне УПФ України в Івано-Франківській області, яке на даний час є правонаступником ПФУ у м. Болехові, відмовило йому у здійсненні розрахунку та виплаті такої компенсації.

Тому змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав і 09 жовтня 2019 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом позов задоволено та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Івано- Франківській області щодо відмови у здійснені розрахунку та виплаті йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі Болехівського міського суду Івано-Франківської області та зобов`язано здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011р. за період 06.01.2011р. до 22.07.2011р. в розмірі - 16 976,27грн. по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017р.

14 січня 2020 року Восьмим апеляційним адміністративним судом вказане рішення залишено без змін. Отже, судове рішення набрало законної сили - 14 січня 2020 року.

На його усні вимоги щодо виконання рішення Івано-Франківського окружного адмістративного суду Головне управління Пенсійного фонду України у Івано- Франківській області відмовилося провести нарахування та виплату компенсації заборгованої суми пенсії. У зв`язку з чим звернувся до ТЗОВ «Юрек Аудит» про здійснення Розрахунку компенсації, яку надав разом з позовною заявою до суду.

19 серпня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09 вересня 2020 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог як безпідставних. Зокрема, вказує, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини «Тихонова та інші проти України» від 17.11.2016 позивачу 27.07.2017 виплачено заборгованість по виплаті йому пенсії в розмірі 16976,27 грн., що не заперечується самим позивачем.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на невиконання Головним управлінням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі № 300/169/19, то вважає, що судом уже вирішений спір щодо виплати компенсації позивачу, та правовідносини сторін перейшли у стадію виконання судового рішення, застосування до цих правовідносин ст. 46 Закону № 1058-IV є передчасним.

Також вважає, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» а також в порядку, визначеному ст. 382 КАС України ( в порядку судового контролю за виконанням рішення суду). (а.с. 54).

15 вересня 2020 року позивачем подано відповідь на відзив, який вважає необгрунтованим з підстав, викладених в змісті позовної заяви. ( а.с.61-66).

Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які учасники справи посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень його прав, не виконав рішення Івано-Франківського окружного адмістративного суду з приводу здійснення нарахування за його зверненням компенсації втрати частини доходів через несвоєчасну виплату пенсії.

Так, встановлено, що в порядку адміністративного судочинства Івано-Франківський окружний адмістративний суд розглянув позовну заяву ОСОБА_1 з приводу відмови йому у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії.

Суд, розглядаючи даний спір встановив, що Управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, правонаступником якого є відповідач, нараховано позивачу пенсію, однак така виплата не здійснювалася, що є наслідком допущення відповідачем порушення встановленого строку виплати пенсії, тому у позивача є право на отримання компенсації втрати частини доходу (пенсії).

Відтак, суд прийняв рішення 09 жовтня 2019року, згідно якого, визнавши протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, зобов"язав відповідача здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 за період з 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі 16 976, 27 гривень по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017. ( а.с.19-21).

І саме з приводу невиконання відповідачем вказаного рішення суду, позивач звернувся до суду, але в порядку цивільного судочинства, хоч в позовній заяві зазначає відповідача, як суб"єкта владних повноважень.

Ураховуючи наведене, предметом у цій справі є невиконання рішення суду та стягнення компенсації за невиконання рішення суду та, з огляду на вказане, можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим спором, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.

Згідно ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відтак, спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, який виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень і повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18).

А тому провадження у справі підлягає закриттю, згідно з пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити, з роз`ясненням позивачу права подати позов адміністративного суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 353 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації за порушення строків виплати пенсії на підставі рішення Івано-Франківського окружного суду - закрити.

Повідомити сторонам, що розгляд вказаної справи віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя Головенко О.С.