ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/468/20 Справа № 205/8793/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Лаченкової О.В.
суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі - Кошара О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2018 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року у цивільній справі №205/8793/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у В/ч НОМЕР_1 НГУ ЗНШ строком до 24 липня 2023 року та специфіка виконання його трудових обов`язків не можуть в повній мірі забезпечити належний догляд двох дітей, а також можливість приділяти достатньо часу вихованню дітей.
Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2007 року (а.с. 6).
Від спільного подружнього життя мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 45).
Також судом першої інстанції в судовому засіданні було встановлено, що після розірвання шлюбу сторони не припинили вести спільне господарство та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 й виконують обов`язки щодо виховання дітей.
Згідно висновку органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 10 січня 2019 року за доцільне в інтересах дітей визначити місце проживання малолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-37).
ОСОБА_2 офіційно не працює, на даний час оформлює документи для виїзду до Польщі (а.с. 52, 53, 54).
ОСОБА_1 працює військовослужбовцем в В/ч НОМЕР_1 НГУ ЗНШ на контрактній основі, контракт підписано 24 липня 2018 року строком на п`ять років (а.с. 47-48), дохід за 2018 рік склав 104 100,49 грн. (а.с. 49).
Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції було допитано ОСОБА_3 , яка не заперечувала проти визначення її місця проживання разом із батьком ОСОБА_1 .
З акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 04 січня 2019 року встановлено, що створені всі умови для виховання та проживання дітей, діти забезпечені всім необхідним (а.с. 46).
У відповідності з частиною 1 статті 160, частиною 1 статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Отже, спір між матір`ю та батьком вирішується судом у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.
За правилами, встановленими статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частинами 1, 2 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, схваленої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і можливості та прийнятні умови, які дозволяли би їй розвиватися фізично, розумово, духовно і в соціальному відношенні здоровою і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про спільне проживання сторонами на час слухання справи в одній квартирі, ведення господарства та виховання дітей не може бути доказом відсутності спору між сторонами та підставами для відмови у задоволенні позову, оскільки даний стан справ носить тимчасовий характер.
Також, необґрунтованим є висновок суду, що оскільки ОСОБА_1 проходить службу за контрактом військовослужбовцем, то він не зможе забезпечити належний догляд та виховання дітей в силу специфіки виконання трудових обов`язків, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює військовослужбовцем в В/ч НОМЕР_1 НГУ ЗНШ на контрактній основі, контракт підписано 24 липня 2018 року строком на п`ять років (а.с. 47-48).
З наданих ОСОБА_1 доказів встановлено, що останній під час виконання службових обов`язків проживає не на території військової частини, а за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .
Окрім цього, за умовами контракту від 24.07.2018 року про проходження громадянином України військової служби у Національній гвардії України на посадах офіцерського складу вбачається, що п. 2 Контракту Міністерство внутрішніх справ взяло на себе зобов`язання забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_1 .
Зокрема умовами п. 2 Контракту передбачено додержання його особистих прав та свобод та прав членів його сім`ї; охорону прав та свобод членів його сім`ї; встановлену тривалість службового часу; належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби.
Згідно п.6 ст. 9 Закону України Про національну гвардію України від 13.03.2014 року №876-У-ІІ Трудові відносини працівників Національної гвардії України регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
Відповідно до ст. 50 КзпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.
Таким чином, службовий час ОСОБА_1 не перевищує встановлену тривалість робочого часу передбачену трудовим законодавством.
Позивач ОСОБА_1 має постійний дохід, який за 2018 рік склав 104 100, 49 грн. (а.с. 49).
Між тим, відповідач ОСОБА_2 офіційно не працює та не має постійного доходу, на даний час оформлює документи для виїзду до Польщі, а тому остання не може в повній мірі забезпечити належні умови проживання та виховання дітей (а.с. 52-54).
Тим більш, з урахуванням намірів відповідача виїхати на роботу за кордон, ОСОБА_1 планує довірити утримання та виховання дітей стороннім особам (своїм батькам).
Отже, з зазначеного вбачається, що ОСОБА_1 перебуваючи на військовій службі з урахуванням умов контракту, який також передбачає захист прав та свобод членів його сім`ї, а саме малолітніх: доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , здатний забезпечити належні умови утримання та виховання дітей.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Стаття 11 Закону України Про охорону дитинства наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Із системного тлумачення статтей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 та 3 ст. 11Закону України Про охорону дитинства, слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Відповідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України).
Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину в атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Таким чином, проживання дітей разом із позивачем буде відповідати їх інтересам, оскільки ОСОБА_1 має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися їх вихованням, чого відповідач забезпечити не в змозі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року необхідно скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей - задовольнити.
Визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дітей - задовольнити.
Визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича