Справа № 727/4174/19
Провадження № 2/727/369/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді Чебан В.М.

при секретарі Гладкій Л.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чернівці справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за договором позики до відповідача ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.05.2011 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на суму 43260,00 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем була власноручно написана розписка від 10.05.2011 року, якою відповідач підтвердив отримання у борг від позивача грошей в сумі 43260,00 грн. з терміном повернення по вимозі позивача.

Зазначає, що з аналізу ч.1 ст.1049 ЦК України випливає, що якщо у договорі позики не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

На виконання вказаної вимоги Закону позивачем 18.12.2018 року було надіслано відповідачу претензію про повернення коштів до 18.01.2019 року, однак позика відповідачем не повернута. Вказана претензія відповідачем була отримана 21.12.2018 року.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно розрахунку сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 11 травня 2011 року по 20 січня 2019 року складає 43 811,49 грн. згідно облікової ставки НБУ.

Зазначає, що відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Вказує, що згідно частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Вважає, що за період з 20.01.2019 року по 10.03.2019 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми, виходячи з наступного розрахунку:

43260 (сума боргу)/100*3(проценти відповідно до ст.625 ЦК України)/365 (кількість днів у році) = 3,55 (три відсотки річних за один день) х 49 (кількість днів за період з 20.01.2019 року по 10.03.2019 року) = 152,89 грн.

Стверджує, що розрахунок інфляційних втрат від простроченої заборгованості становить: за січень 2019 року індекс інфляції становить 101,0%, за лютий 2019 р. -100,5% 43260,00 грн. х 101,0 х 100,5=43 911,06 (43260 грн. X 101,0%)43260,00 грн. = 651,06 грн.

На основі викладеного, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 травня 2011 року у розмірі 87 874,95 грн. станом на 10.03.2019 року, яка складається з наступного: 43260,00 грн. - заборгованість за договором позики, 43 811,49 грн. - заборгованості за відсотками за період з 11 травня 2011 року по 20 січня 2019 року; 152,89 грн. - 3 % річних за період з 20.01.2019 року по 10.03.2019 року; 651,06 грн. - інфляційні втрати; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному об`ємі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач вказав суду, що відповідач працював у них на фірмі «Торговий дім «Фрегат» торговим агентом. Відповідач отримував кошти від реалізованих алкогольних напоїв. Через деякий час у них почали не збігатись звірки за реалізований товар, тобто відповідач, отримуючи кошти, не віддавав їх у касу. З даного приводу позивач та його компаньйон хотіли звертатись в поліцію, однак відповідач визнав факт зловживання та написав розписку. Також, позивач повернув кошти в касу фірми з своїх особистих коштів. В подальшому після цих подій позивач звільнився з фірми. Також, приблизно після місяця роботи з цієї фірми звільнився і відповідач. Не заперечував того факту, що приблизно у 2011 році він узяв ноутбук у відповідача, який готовий віддати. Також, як йому відомо, іншому співвласнику фірми відповідач віддав старий автомобіль, який був проданий за кошти в сумі приблизно 800 доларів США, однак не знає чи була передача авто пов`язана з погашенням боргу відповідачем. Ствердив, що залишив фірму десь у 2014-2015 роках та не знає чи відомо відповідачу, що позивач за свої кошти погасив його борг. Стільки часу не звертався до суду, оскільки загубив розписку, у зв`язку з переїздом, та яку знайшов десь рік тому. Ноутбук, наданий відповідачем, оцінює десь в 150 доларів США, який узяв як заставу. При цьому, забираючи ноутбук, не вважав, що це є перша вимога боргу.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Підтримали доводи, викладені у відзиві.

В ході розгляду справи, відповідач вказав суду, що працював у фірмі, де позивач був одним із співвласників, торговим представником, однак неофіційно. Він збирав замовлення та забирав кошти. У нього виникла заборгованість, з якою він погодився, в розмірі 43000 грн. В рахунок погашення боргу він віддав свій ноутбук та автомобіль, також зняли кошти з його заробітної плати. А саме, ноутбук він віддав у 2011 році безпосередньо позивачу. Його вартість становила приблизно 1000 доларів США. На даний час власником фірми є інша особа, з якою не спілкується позивач. При цьому, вважає, що повністю розрахувався, коли пішов з цієї фірми з роботи. Його зарплата на той час була близько 5-6 тисяч гривень на місяць та він відпрацьовував три місяці. Коли він віддавав свій автомобіль, то присутніми були позивач та інший співвласник фірми. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Так, згідно наявної в матеріалах справи розписки від 10.05.2011 року (а.с.23), відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер паспорту НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 07 липня 2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зобов`язується повернути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , борг у сумі 43260 грн. в термін по вимозі позивача.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

При цьому, відповідно до розписки від 10 травня 2011 року відповідач ОСОБА_4 зобов`язався повернути ОСОБА_3 борг у сумі 43260 грн. (а.с.23).

Водночас в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вказував, що ОСОБА_4 був винен кошти фірмі, на якій працював, після чого він відшкодував за відповідача ці кошти, а останній написав розписку ро наявність в нього перед позивачем боргу. Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні самі сторони.

Таким чином, судом встановлений зовсім інший характер правовідносин між сторонами.

При цьому, відповідач, у свою чергу, категорично заперечує факт позики коштів і мотивує складання цієї розписки претензіями позивача щодо відшкодування завданих фірмі збитків. При цьому, такі доводи відповідача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що ОСОБА_4 є позичальником та отримав гроші в позику.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що із цієї розписки не вбачається як сам факт отримання відповідачем в борг від позивача певної грошової суми, так і дати її отримання, отже, її зміст не спростовує твердження відповідача про те, що він по суті грошових коштів у позивача у борг не брав, чого не заперечував в судовому засіданні сам позивач.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначене узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 року №6-1967цс15.

За таких обставин, на думку суду, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Разом з тим, позивачем пред`явлено позов до суду на підставі ст.ст.1048, 1049, 1050 ЦК України з посиланням на факт укладення договору позики. При цьому, предмет і підстави позову позивачем не змінювались.

А в силу вимог ст.49 ЦПК України лише позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог а підставі ст.ст.1048-1050 ЦК України, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 43260,00 грн. слід відмовити.

А враховуючи, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції, 3-х відсотків річних та пені є похідними від зазначених позовних вимог, то, відповідно, і в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на означене, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст.13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1046, 1047, 1048, 1050, 1158-1160 ЦК України, ст.ст.141, 263, 265, 268, 273, 282, 284, 289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 06 березня 2020 року.

СУДДЯ: