КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №381/4142/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/7397/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання в Україні,

В С Т А Н О В И В :

18.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, відповідно до якої просить встановити факт його постійного проживання на території України в с. Троїцьке, Попаснянського району, Луганської області, станом на 13 листопада 1991 року.

На обгрунтування заявлених вимог зазначив про те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Озерка, Ісикульського району, Омської області.

В 1990 році разом з батьком переїхав проживати до України в с. Троїцьке, Попаснянського району, Луганської області, де навчався у школі, а після повноліття отримав паспорт.

Проте, коли їздив до м. Попасної, у нього украли сумку із документами, в тому числі і паспорт.

Заявник зазначає, що в будинку своєї бабусі - ОСОБА_2 він разом з батьком та бабусею проживав до 12 березня 2001 року.

Вироком Попаснянського районного суду від 19.04.2001 року він був засуджений до позбавлення волі і перебував в місцях позбавлення волі з 12.03.2001 року до 23.03.2005 року.

З березня 2005 року проживав зі своєю сім`єю в м. Фастові.

Весь час з 2005 року він не має можливості влаштуватися на постійне місце роботи, оскільки не має паспорта.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання в Україні залишено без задоволення.

На його обгрунтування місцевим судом зазначено, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України в с. Троїцьке, Попаснянського району, Луганської області, станом на 13 листопада 1991 року, не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, достатніх та допустимих доказів щодо цього заявником та його представником надано не було, у зв`язку із чим в задоволенні заяви слід відмовити.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити часиково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Озерка, Ісилькульського району, Омської області ( а.с. 6 ).

З 1990 року заявник переїхав до України і став проживати в с. Троїцьке, Попаснянського району, Луганської області.

Відповідно до довідки №333, виданої секретарем Троїцької сільської ради, Попаснянського району, Луганської області від 02.08.2011 року, «… ОСОБА_1 …» дійсно проживав в АДРЕСА_1 , з 1990 року по 12 березня 2001 року разом з батьком - «… ОСОБА_3 …», громадянином України, бабусею «… ОСОБА_2 …», громадянкою України ( а.с. 6 ).

Згідно довідки №2856 Райківської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби України в Житомирський області від 11.06.2013 року, ОСОБА_1 , 1977 року народження, утримувався в місцях позбавлення волі з 12.03.2001 року, в Райківській ВК ( №73 ) утримувався з 14.07.2001 року.

23.03.2005 року звільнився умовно-достроково ( а.с.7 ).

Відповідно до довідки про звільнення Райківської ВК №73 Житомирської області від 23.03.2005 року вбачається, що «… ОСОБА_1 …», ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Озерки, Ісилькульського району, Омської області, громадянин України, військовозобовязаний, відбував покарання у місцях позбавлення волі з 12.03.2001 року по 23.03.2005 року.

Звільнений згідно постанови Бердичівського міськрайсуду від 22 березня 2005 року умовно-достроков на 11 місяців 11 днів позбавлення волі.

Прямує до АДРЕСА_1 ( а.с. 8 ).

Відповідно до довідки №224 про склад сім`ї від 05.09.2019 та довідки №225 від 05.09.2019, виданих виконавчим комітетом Фастівської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає у АДРЕСА_2 , з березня 2005 року по теперішній час без реєстрації ( а.с. 9 ).

12.10.2019 заявник, з метою оформлення та видачі паспорта громадянина України в зв`язку з втратою паспорта зразка 1974 року, звернувся до Фастівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Відповідно до відповіді Фастівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 28.11.2019 року №2355, за результатами проведених перевірок, згідно наданих ОСОБА_1 документів, не встановлений факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991, тому відповідно до підпункту 1,3 пункту 100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійним та знищення паспорта громадянина України у видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 відмовлено ( а.с 15 ).

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, а саме в с. Троїцьке Попаснянського району Луганської області.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про обгрунтованість заявлених вимог, оскільки факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 13 листопада 1991 року, що має юридичне значення для заявника для оформлення належності до громадянства України, повністю підтверджується зазначеними доказами, які суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Такий висновок апеляційного суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22 серпня 2018 року в справі №363/214/17-ц.

При цьому, таких доказів щодо проживання на вказаний період часу в с. Троїцьке, Попаснянського району, Луганської області, заявник не надав, що свідчить про необгрунтованість заяви саме в цій частині вимог.

Таким чином, суд першої інстанці, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, без додержання норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 3 Закону України «Про громадянство», ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 315, 319 ЦПК України, помилково ухвалив рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 124 Конституції України, стст. 77-79 ЦПК України, за вказаних судом другої інстанції обставин, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог за їх обґрунтованістю у встановленій частині згідно ст.ст. 374, 376 ЦПК України та зазначених положень матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 315, 319, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання в Україні скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заявиОСОБА_1 .

Встановити факт проживання ОСОБА_1 на території України, станом на 13 листопада 1991 року.

В решті заяву залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Ю.О. Матвієнко