справа №619/1860/20
провадження №2/619/793/20
РІШЕННЯ

іменем України

07 вересня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Молотко А.В.

Справа № 619/1860/20

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: Приватне підприємство «Компанія М3».

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняпозов про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Стислий виклад позиції сторін.

20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ПП «Компанія М3», в якому після уточнення просив стягнути солідарно з відповідачів відшкодування моральної шкоди, нанесеної ОСОБА_1 , за підрив ділової репутації у сумі 50 000 гривень. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, 13 квітня 2020 року в пошуках робочого місця він знайшов на сайті роботодавців оголошення ПП «Компанія М3», зателефонувавши на підприємство йому запропонували вакансію, адміністратора в магазині м. Дергачі. Співбесіду проводила спеціаліст по працевлаштуванню торгівельної сітки «Мак Маркет» на ім`я ОСОБА_3 , яка запропонувала відразу заїхати до завідуючої магазину на ім`я ОСОБА_4 . Вона запропонувала заповнити анкету з особовими даними про родину, попереднє місце роботи. На запитання, для чого ця інформація та чи буде вона розповсюджуватися, завідуюча відповіла, що вона потрібна зараз же, і буде відправлена до їхньої служби безпеки, яку очолює ОСОБА_2 . Позивач заповнив анкету, яку було отскановано при ньому та надіслано до служби безпеки. 14 квітня 2020 року позивачу зателефонувала ОСОБА_3 , яка проводила співбесіду та повідомила що з їхньої служби безпеки надійшла інформація стосовно нього, яку було відправлено ОСОБА_1 на месенджер «Viber» разом із номером телефону начальника служби безпеки, а саме ОСОБА_2 . Згідно цієї інформації ОСОБА_1 має судимість за ст. 366 Службове підроблення, також фраза «вжиті запобіжні заходи - підписка про невиїзд» Зателефонувавши ОСОБА_2 , позивач спитав звідки у нього ця недостовірна інформація, яку він розповсюдив між працівниками торгівельної мережи «Мак Маркет», ПП «Компанія М3». У відповідь ОСОБА_2 сказав, що ця інформація у відкритому доступі, почав кричати, що чітко вказує про предвзяте ставлення до позивача, повну неповагу. Отже, ОСОБА_2 , який працює в ПП «Компанія М3» зібрав, підробив, поширив неправдиву інформацію стосовно позивача, тим самим підірвав його авторитет, ділову репутацію, серед сусідів, які працюють в вищезазначеному магазині, працівниками ПП «Компанія М3». Позивач потерпає від несправедливості та не може влаштуватися на роботу згідно своєї освіти, тим самим отримувати дохід та утримувати свою сім`ю та маленьку донечку. Дії ОСОБА_2 спричинили маральну шкоди у сумі 50 000 грн.

30 липня 2020 року представник відповідача ПП «Компанія М3» - адвокат Першин В.В. подав до суду відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що ПП «Компанія М3» кожного дня здійснює підбір персоналу, через проведення значної кількості співбесід на відповідні посади, однак, інформації чи інших відомостей про проведення з позивачем співбесіди, на підприємстві не зберіглося.

Хоча підприємство не спростовує можливість звернення ОСОБА_1 з проханням працевлаштуватися на відповідну посаду, можливість спілкування з деякими працівниками, відповідальними за пошук та підбір персоналу, однак твердження про відібрання в нього будь-яких особистих свідчень щодо попередньої роботи, або ж інформації щодо його родини не знаходить жодного документального підтвердження, або будь-якого доказового обґрунтування. Позивач стверджує, що відділ безпеки ПП «Компанія М3», а відповідно і мережі магазинів «Мак Маркет» очолює дехто ОСОБА_2 , однак дане твердження є повністю надуманим, оскільки ПП «Компанія М3» не перебуває з ОСОБА_2 ані в трудових, ані цивільно-правових відносинах, тому він не може являтися співробітником ПП «Компанія М3». Це підтверджується копією податкової звітності Форми № 1 ДФ за І квартал 2020 року. Ще позивач стверджує що йому телефонувала посадова особа ПП «Компанія М3», але даний факт жодним чином не підтверджується. Також, посилаючись на переписку в месенджер«Viber», де дійсно міститься інформація про відмову в прийнятті на роботу, однак не зрозуміло, чия саме це переписка, і вона також не підтверджує викладені позивачем обставини справи. В ПП «Компанія М3» було проведено службове розслідування, за результатом якого жодної інформації, щодо будь-якого розповсюдження інформації стосовно позивача ОСОБА_1 або його сім`ї не встановлено. Також законодавством, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 чітко окреслюються випадки, за яких має місце відшкодування моральної шкоди. При цьому не зрозуміло, яке саме відношення до можливого порушення прав та законних інтересів позивача, має ПП «Компанія М3», адже позивачем жодним чином не доведено причетність підприємства. Що у свою чергу виключає можливість задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з ПП «Компанія М3» моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

21 травня 2020 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позовної заяви та надано строк десять днів з дня отримання ним ухвали для їх усунення.

06 червня 2020 року позивач подав уточнену позовну заяву.

06 липня 2020 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 09 год 00 хв 18 серпня 2020 року. Також запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в строк до 04 серпня 2020 року. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 11 серпня 2020 року. Запропоновано відповідачам подати до суду в строк до 17 серпня 2020 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

15 липня 2020 року представник відповідача ПП «Компанія М3» - адвокат Першин В.В. подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

30 липня 2020 року представник відповідача ПП «Компанія М3» - адвокат Першин В.В. подав до суду відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з ПП «Компанія М3» моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

18 серпня 2020 року розгляд справи відкладено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

У судове засідання 07 вересня 2020 року представник відповідача ПП «Компанія М3» - адвокат Першин В.В. не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність та відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 07 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. На адресу місця реєстрації відповідача судом було направлено судову повістку разом з копіями відповідних документів, які були 04 вересня 2020 року повернуті працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Як вбачається з матеріалів справи 20 серпня 2020 року поштове відправлення з позначкою «Судова повістка» на 09 год 00 хв 07 вересня 2020 року відповідачу не вручене під час доставки у зв`язку з відсутністю адресата.

Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена 20.08.2020.

Також судом, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 викликалася в судове засідання на 09 год 00 хв 07 вересня 2020 року через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було опубліковано 18 серпня 2020 року.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

14 квітня 2020 року о 12 год 52 хв на месенджер «Viber» телефону ОСОБА_1 надійшло повідомлення наступного змісту: «Статья 366. Служебный подлог. 1. Служебный подлог, то есть внесение должностным лицом в официальные документы заведомо неправдивых сведений, другая подделка документов, а также составление и выдача заведомо неправдивых документов - Вжиті запобіжні заходи : Підписка про невиїзд Наслідок розслідування: затверджено обвинувальний висновок і справа напр.».

14 квітня 2020 року о 12 год 53 хв на месенджер «Viber» телефону ОСОБА_1 надійшло повідомлення наступного змісту: «095-408-5001 Михаил. Начальник СБ».

14 квітня 2020 року о 13 год 06 хв на месенджер «Viber» телефону ОСОБА_1 надійшло повідомлення наступного змісту: «К сожалению, мы не можем взять Вас на работу.»

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 9 своєї постанови № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила

недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При цьому у п. 15 зазначеної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту поширення відповідачами недостовірної інформації щодо позивача та не довів зазначений факт.

Сам факт наявності повідомлень на месенджері «Viber» телефону позивача, не свідчить про те, що відповідачами здійснювалися дії щодо поширення зазначеного витягу.

Також позивачем не доведено, що повідомлення на месенджері «Viber» телефону ОСОБА_1 зроблені відповідачами.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання недостовірною інформації поширеної відповідачами.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так як позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, в яких судом відмолено, то суд відмовляє у задоволенні позову і в цій частині.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (п.п. 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року); ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін; у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» (заява №38789/04) наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом; у розумінні «справедливого балансу» кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справі «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява №17748/91 п. 38).

Суд також неодноразово наголошував на тому, що право на змагальні провадження повинно надаватись у задовільних умовах: сторона у справі повинна мати можливість ознайомитись із доказами у суді, і коментувати їх та достовірність у належній формі у встановлений час (Krиmбш and Others v. the Czech Republic (Kртсмар та інші проти Чеської Республіки), 35376/97 § 42; Immeubles Groupe Kosser v. France (Іммебль Груп Коссер проти Франції), 38748/97 § 26). Право на змагальні провадження фактично означає можливість сторін бути обізнаними щодо усіх представлених доказів, а також наданих до них коментарів та спостережень, у тому числі, представлених незалежним представником національних юридичних послуг, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду (Ruiz-Mateos v. Spain (Руїз Матеос проти Іспанії), заява №12952/87, п. 63; McMichael v. the United Kingdom (МакМайкл проти Сполученого Королівства), заява №16424/90, п. 80; Vermeulen v. Belgium (Вермюлен проти Бельгії), заява №19075/91, п. 33; Kress v. France (Кресс проти Франції), заява №39594/98, п. 74). Ця вимога застосовується і для справ, що розглядаються у Конституційному суді (Milatova v. the Czech Republic (Мілатова та інші проти Чеської Республіки, 61811/00 §§ 63-66; Gaspari v. Slovenia (Ґаспарв проти Словенії), 21055/03 § 53).

У продовження цього варто зазначити, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55-57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу.

Отже, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не доведено поширення недостовірної інформації та спричинення моральної шкоди, та не надано відповідних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно п. 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 пунктом 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне підприємство «Компанія М3», місце знаходження: 62303, Харківська область, Дергачівський район, м. Дергачі, вул. Золочівський шлях, 7, код в .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 14 вересня 2020 року.

Суддя Є. А. Болибок