Справа № 635/7297/19
Провадження по справі № 2/635/912/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Євсюков О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до ОСОБА_4 , яким просить стягнути з останньої суму заборгованості у розмірі 43000 доларів США та 3% річних, що складає 3814 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21 вересня 2016 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивачем було передано ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 43000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути в строк до 05 жовтня 2016 року. Однак, на жодні вимоги щодо повернення зазначених у позові коштів ОСОБА_4 не реагує та станом на день подання позовної заяви до суду свої зобов`язання за договором позики не виконала, у зв`язку з чим позивач змушений звертатися до суду із зазначеним позовом. Позивач зазначає, що факт передачі відповідачу коштів підтверджується розпискою.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Павлов Є.О., який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», надав суду заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, в якій позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 у судові засідання неодноразово не з`являлась.

Так, у судові засідання, призначені на 25 лютого 2020 року на 16 годину 30 хвилин та на 22 квітня 2020 року на 10 годину 30 хвилин відповідач не з`явилась, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. У судові засідання, призначені на 26 червня 2020 року на 10 годину 00 хвилин та на 11 вересня 2020 року на 11 годину 00 хвилин відповідач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином, засобами телефонного зв`язку повідомила про неможливість з`явитися у судові засідання за станом свого здоров`я, однак жодних документів на підтвердження поважності причин неявки в судові засідання, в тому числі медичні документи, суду не надала. Зазначені дії відповідача свідчать про зловживання нею своїми процесуальними правами як учасника справи, що є неприпустимим відповідно до вимог п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Будь-яких заяв та клопотань по суті справи від відповідача не надходило, правом на подання відзиву на позов остання не скористалась.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

21 вересня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 43000 доларів США, які ОСОБА_4 зобов`язалася повернути в строк до 05 жовтня 2016 року, про що останньою була складена розписка.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі боргової розписки від 21 вересня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 21 вересня 2016 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови ОСОБА_1 прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 21 вересня 2016 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у повному обсязі у розмірі 43000 доларів США. При цьому, суд враховує наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Саме до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, зазначивши, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки договором позики від 21 вересня 2016 року розмір позики визначений саме у валюті - доларах США і позивач у своєму позові просить стягнути суму боргу в зазначеній валюті, суд стягує з відповідача суму боргу за договором позики від 21 вересня 2016 року у розмірі 43000 доларів США.

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договором позики від 21 вересня 2016 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 05 жовтня 2016 року.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

В зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період часу з 06 жовтня 2016 року по 20 вересня 2019 року. При цьому, суд виходить з положень ч. 1 ст.13 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 21 вересня 2016 року у межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 21 вересня 2016 року складає 43000 доларів США, а тому саме на цю суму нараховуються три проценти річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Позивачем заявлені вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 06 жовтня 2016 року до 20 вересня 2019 року, що складає 1079 днів.

Отже, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 21 вересня 2016 року за період з 06 жовтня 2016 року до 20 вересня 2019 року складає 3813,45 доларів США (43000 доларів США Х 3 Х 1079 / 365 / 100). З наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд не погоджується і, виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за договором позики від 21 вересня 2016 року у розмірі 3813,45 доларів США.

Отже, загальна сума боргу за договором позики грошових коштів від 21 вересня 2016 року, яка підлягає стягненню з відповідача становить 46813 (сорок шість тисяч вісімсот тринадцять) доларів США 45 (сорок п`ять) центів, з яких: 43000 (сорок три тисяча) доларів США - основний борг, 3813 (три тисячі вісімсот тринадцять) доларів США 45 (сорок п`ять) центів - 3% річних.

Згідно квитанції № 0.0..1 від 20 вересня 2019 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,50 гривень. Виходячи з положень, передбачених Законом України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», сума судового збору, яка підлягала сплаті при пред`явленні позову до суду, повинна складати 9605 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 960,48 гривень, а на користь держави - 8644,50 гривень.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 вересня 2016 року у розмірі 43000 (сорок три тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми за період з 06 жовтня 2016 року по 20 вересня 2019 року у розмірі 3813 (три тисячі вісімсот тринадцять) доларів США 45 (сорок п`ять) центів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 960,48 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 8644,50 гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2020 року.

Суддя Т.В. Бобко