Справа № 175/1886/19
Провадження № 2/175/508/19
РІШЕННЯ

Іменем України

05 серпня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.

при секретарі Сотник Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ушканової Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», третя особа: Дніпропетровська філія державного підприємства - Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Дніпродіпродор» про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», третя особа: Дніпропетровська філія державного підприємства - Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Дніпродіпродор» про стягнення заробітної плати, стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що він перебував у трудових відносинах з Дніпропетровської філії державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор», де працював провідним інженером в групі промислового проектування з 03.11.2014 року (відповідно до Наказу (розпорядження) про прийом на роботу № 57-к від 03.11.2014 р.).

Відповідно до Наказу про припинення трудового договору (контракту) № 47-К від 24.05.2018 р. позивача було звільнено із займаної посади 24.05.2018 р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України із формулюванням підстави звільнення - за згодою сторін, про що було зроблено відповідний запис за № 10 у трудову книжку серії НОМЕР_1 . Проте, в день звільнення позивачеві в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплачено належні суми заробітної плати та інші компенсаційні суми. Позивач неодноразово звертався до роботодавця та головного підприємства про надання інформації та документів та виплаті заборгованості по заробітній платі, на що відповіді не отримав.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Бойко О.М.

04 червня 2019 року суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Бойко О.М. відкрито провадження у справі про що винесено відповідну ухвалу.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача.

У подальшому позивач неодноразово уточнював свою позовну заяву та 07 липня 2020 року надав до суду останню редакцію позовної заяви про збільшення позовних вимог, у яких просить стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 14677,12 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 633,86 грн.; середній заробіток за весь час затримки проведення кінцевого розрахунку з виплати заробітної плані в розмірі 95360,65 грн., а також витрати пов`язані зі сплатою суми судового збору у розмірі 1172,74 грн.

16 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача заперечує проти позову в повному обсязі та зазначає, що пред`явлені суми позивачем є занадто завищеними, оскільки ним включено періоди які не підлягають зарахуванню, тому просили відмовити у задоволенні позовних.

Представник третьої особи також зазначив про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, уточнивши свої позовні вимоги у зв`язку з виплатою відповідачем нарахованої, але виплаченої заробітної плати. Зокрема, позивач не підтримує свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 14 677,12 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, оскільки відповідачем вказану суму перераховано у добровільному порядку, у зв`язку з чим, ним подану відповідну заяву про закриття провадження по справі в даній частині позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових трудових відносинах з Дніпропетровської філії державного підприємства Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор»-«Дніпродіпродор», де працював провідним інженером в групі промислового проектування з 03.11.2014 року (відповідно до Наказу (розпорядження) про прийом на роботу № 57-к від 03.11.2014 р.).

Відповідно до Наказу про припинення трудового договору (контракту) № 47-К від 24.05.2018 р. позивача було звільнено із займаної посади 24.05.2018 р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України із формулюванням підстави звільнення - за згодою сторін, про що було зроблено відповідний запис за № 10 у трудову книжку серії НОМЕР_1 . Проте, в день звільнення позивачеві в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплачено належні суми заробітної плати та інші компенсаційні суми.

У подальшому під час розгляду справи в суді відповідачем на користь позивача було сплачено заборгованість із заробітної плати, у зв`язку з чим позивачем подано відповідну письмову заяву про закриття провадження в даній частині позовних вимог та відповідною ухвалою суду від 05 серпня 2020 року провадження в цій частині закрито.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст.47КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Також, частиною 1 статті 116КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов`язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

За порушення термінів виплати заробітної плати згідно із ст. 2 та 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зазначені положення також викладені у Постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

З аналізу вищезазначених законів вбачається, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем заробітної плати, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічні норми закріплені у ст. 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обов`язок здійснити компенсацію, передбачену Законом.

Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Згідно із розрахунком наданим позивачем та перевіреним у судовому засіданні позивач має право на індексацію своєї заробітної плати, що складає 633,86 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум,що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13).

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок власника або уповноваженого ним органу щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення остаточного розрахунку, вина підприємства.

При цьому, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (Постанова Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 331/4222/16-ц).

В цьому контексті необхідно звернути увагу на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116,117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова № 6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, № 6-259цс17 від 13 березня 2017 року).

З огляду на вищезазначене,з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 02 липня 2020 року середній заробіток складає 95360,65 грн. (розрахунок наданий позивачем та перевірений у судовому засіданні).

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 1172,74 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги за уточненим позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор», третя особа: Дніпропетровська філія державного підприємства - Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства «Укрдіпродор» - «Дніпродіпродор» про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати, середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА-УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ІНСТИТУТ З ПРОЕКТУВАННЯ ОБ`ЄКТІВ ДОРОЖНЬОГО ГОСПОДАРСТВА «УКРДІПРОДОР» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 633,86 грн. (шістсот тридцять три грн. 86 коп.).

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА-УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ІНСТИТУТ З ПРОЕКТУВАННЯ ОБ`ЄКТІВ ДОРОЖНЬОГО ГОСПОДАРСТВА «УКРДІПРОДОР» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки проведення кінцевого розрахунку з виплати заробітної плати в розмірі 95 360,65 грн. (дев`яносто п`ять тисяч триста шістдесят грн. 65 коп.).

Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА- УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ІНСТИТУТ З ПРОЕКТУВАННЯ ОБ`ЄКТІВ ДОРОЖНЬОГО ГОСПОДАРСТВА «УКРДІПРОДОР» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 1172,74 гривень (одна тисяча сто сімдесят дві грн. 74 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко

Повний текст рішення складено 07 серпня 2020 року.