Номер провадження: 22-ц/813/3266/20
Номер справи місцевого суду: 523/9963/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошових коштів у розмірі 1 912 046,97 грн., що складаються з основної заборгованості у розмірі 460 470,50 грн., а також заборгованості з урахуванням 3% річних 151 477,15 грн. та 1 300 099,32 грн. інфляційних витрат. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона виступила поручителем за кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Так, на виконання умов договору з нею було укладено договір поруки, згідно якого вона зобов`язалася сплатити грошову суму, яку вимагав кредитор, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за договором.

Оскільки нею було здійснено відповідні оплати як поручителем, вона вимагала стягнути з відповідача зазначену суму грошових коштів в порядку регресу.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченої нею заборгованості за кредитним договором №327 МБА від 16.07.2008 року у розмірі 460 470,50 грн., а також заборгованість з урахуванням 3% річних у розмірі 151 477,15 грн., а в цілому стягнуто 611 947,65 грн. заборгованості, а також стягнуто понесені і документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 7716,80 грн.

В іншій частині позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду, та постановлення нового, яким ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в апеляційному порядку не оскаржується.

Проте, колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 13.02.2019 року, на 16.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 68, 72, 74, 75).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна (далі Конвенція), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Павлишина А.І., які надали суду заяву про слухання справи в їх відсутність (т.2, а.с.61-62).

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, та у зв`язку з перебуванням судді Комлевої О ОСОБА_3 . на лікарняному, датою складення цього судового рішення є 27.02.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї (т.1, а.с.107-109), колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2008 року між відповідачем ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №327 МБА, за яким йому було надано грошові кошти у розмірі 52800 доларів США для придбання автотранспорту (далі Кредитний договір).

Також, 16.07.2008 року між позивачкою ОСОБА_2 та банком, на виконання відповідачем ОСОБА_1 умов Кредитного договору, був укладений договір поруки.

10.07.2013 року до вказаного Кредитного договору укладено Додатковий договір №1 про нову редакцію преамбули Кредитного договору, згідно якого заборгованість відповідача на дату укладення додаткового договору була визначена у розмірі 9973,53 доларів США та змінено валюту договору з доларів США на гривню, що становило 81384,00 грн. по курсу 8,16 грн. за 1 долар США.

10.07.2013 року до вказаного Кредитного договору укладено Додатковий договір №2 про нову редакцію преамбули Кредитного договору, згідно якого кредитна лінія становить 96222,00 грн.

Крім того, на виконання зобов`язань ОСОБА_1 до кредитної справи долучено згоду позивачки ОСОБА_2 як співвласника нерухомого майна на укладення договору застави транспортного засобу та надання в заставу будь-якого нерухомого майна, що належить їм з ОСОБА_1 на праві спільної власності.

У період з 22.01.2011 року по 02.09.2013 року, на виконання умов Кредитного договору, позивачкою ОСОБА_2 особисто було здійснено 10 платежів на загальну суму 18 530 доларів США, у зв`язку з чим, зобов`язання по Кредитному договору були виконані.

У відповідності до довідки №1984862 від 05.12.2014 року, станом на дату її видачі, заборгованість по вказаному кредитному договору у ОСОБА_1 відсутня, кредит погашено (т.1, а.с.133).

Таким чином, у період дії основного договору, позивачкою як поручителем, замість отримувача кредиту ОСОБА_1 , було сплачено грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 18 530 доларів США.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, ч. 1 ст. 526, а також статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, поручителем може бути одна або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Крім того, згідно ст.556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Також пунктом 3 ч.1 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставини справи свідчать про обгрунтованість вимог позивачки та про необхідність стягнення з відповідача на її користь заборгованості, сплаченої нею а також 3-х відсотків річних від сплаченої суми.

Заперечуючи проти ухваленого судового рішення, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що саме він погасив вказану кредитну заборгованість, сплативши всю суму по Кредитному договору, у тому числі 18 530 доларів США, про які зазначила в позові позивачка ОСОБА_2 .

З метою перевірки вказаних обставин судом апеляційної інстанції від АТ КБ «ПриватБанк» була витребувана інформація про те, коли і ким була погашена кредитна заборгованість по Кредитному договору № 327 МБІ, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 52 800 доларів США, про що було постановлено відповідну ухвалу від 14.11.2019 року (т.2, а.с.69-71).

Із відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 16.12.2019 року вбачається, що Кредитний договір був закритий 16.09.2013 року, заборгованість по вказаному Кредитному договору відсутня (т.2, а.с.76).

Крім того, із доданих до вказаної відповіді додатків також вбачається, що сума заборгованості у загальному розмірі 18530 доларів США, була погашена не ОСОБА_1 , а іншою фізичною особою (т.2. а.с.79-80), чим спростовуються доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 і підтверджуються доводи позивачки ОСОБА_2 , а також висновки суду першої інстанції.

Більше того, 12.06.2018 року відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (т.1, а.с.216-217), в якій зазначив, що вимоги позивачки про стягнення з нього сплачених позивачкою суми грошових коштів у загальному розмірі 10300 доларів США, згідно 7 квитанцій, пред`явлені поза межами загального трирічного строку позовної давності, а тому в їх задоволенні має бути відмовлено саме з цих підстав. Задоволенню підлягають лише вимоги про стягнення на її користь еквіваленту 8230 доларів США.

Зазначені обставини додатково підтверджують, що суму грошових коштів у загальному розмірі 18530 доларів США сплатила за відповідача саме позивачка ОСОБА_2 , а тому у відповідності до ч. 2 ст. 556 ЦК України він зобов`язаний повернути їй вказані грошові кошти, що по курсу НБУ станом на 13.02.2020 року (1 долар США відповідає 24,4966 грн.), становить 453 922 грн.

Що стосується застосування судом строку позовної давності, то колегія суддів зазначає, що правових підстав для цього не мається.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак така заява від ОСОБА_1 надійшла вже після ухвалення судового рішення, незважаючи на те, що він був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання до ухвалення судового рішення, більше того - оскаржував в апеляційному порядку ухвалу суду про відкриття провадження у справі (т.1, а.с.86-88).

Крім того, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.2 ст. 556 ЦК України право поручителя за кредитним договором на звернення до суду в порядку регресу до боржника виникає лише після сплати всієї суми заборгованості, тобто в даному випадку право звернення до суду у позивача ОСОБА_2 виникло лише 02.09.2013 року (т.2, а.с.80-звор.).

Враховуючи, що з даним позовом до суду позивач ОСОБА_2 звернулась 15.07.2016 року, то загальний трирічний строк позовної давності не сплив.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як було зазначено вище, саме з 02.09.2013 року у позивача ОСОБА_2 виникло право регресної вимоги до відповідача ОСОБА_1 , а тому саме з цієї дати і до 15.07.2016 року, тобто в межах позовних вимог, має бути розраховано 3 відсотки річних, що складає 1597,64 доларів США.

Таким чином 3% річних станом на 15.07.2016 року, починаючи з 02.09.2013 року становлять 1597 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.02.2020 року (1 долар США відповідає 24,4966 грн.), становить 39 136,75 грн., які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 , тобто в межах позовних вимог, оскільки стягнення заборгованості 3% річних після 15.07.2016 року до суду не заявлялись.

Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, склала 493 058,75 грн., що складає 25,79 % від пред`явлених позовних вимог.

Що стосується індексу інфляції, то суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки розрахунок зроблений в доларах США, в еквіваленті до гривні України, а тому індекс інфляції не застосовується.

Між тим, як було вказано вище, судове рішення в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Розподіляючи між сторонами судові витрати, колегія суддів зазначає, що позивачкою ОСОБА_2 при зверненні до суду всього сплачено судовий збір у загальному розмірі 7441,20 грн. (а.с.1, 38, 62).

Інші 275,61 грн., які суд порахував сплаченими, не були сплачені позивачкою при зверненні до суду, оскільки на а.с. 38 і 49, т.1 маються копії одного і того ж платіжного доручення на вказану суму.

Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені на 25,79%, то виходячи з принципу пропорційності задоволення позовних вимог, який передбачений ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню 1919,09 грн. сплаченого позивачкою судового збору за звернення до суду першої інстанції з різними заявами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги її заявником ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 10335 грн. (т.1, а.с.185).

Вимоги апеляційної скарги були задоволені на 19,43 %, оскільки замість стягнутих судом першої інстанції 611 947,65 грн., апеляційним судом стягнуто в порядку регресу 493 058,75 грн.

У зв`язку з цим, на користь заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 з відповідачки ОСОБА_2 належить до стягнення 2008,09 грн., що складає 19,43 % від сплаченого судового збору.

З огляду на викладене, на користь заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 з відповідачки ОСОБА_2 належить до стягнення 89 грн. (2008,09 грн. 1919,09 грн.).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та зменшити суму основної заборгованості з 460 470,50 грн. до 453 922 грн., заборгованості з урахуванням 3-х % річних зменшити із 151 477,15 грн. до 39 136,75 грн., загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зменшити з 611 947,65 грн. до 493 058,75 грн.

Що стосується рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки суми судового збору у загальному розмірі 7 716,80 грн., то колегія суддів вважає за необхідне судове рішення в цій частині скасувати і прийняти постанову про перерозподіл судового збору між сторонами, та на користь заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 з відповідачки ОСОБА_2 стягнути 89 грн.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376 ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2017 року змінити, у зв`язку з чим в частині 2 резолютивної частини рішення:

замість слів та цифр: «у розмірі 460 470,50 грн.» вказати: «у розмірі 453 922 грн. (чотириста п`ятдесят три тисячі дев`ятсот двадцять дві гривні»);

замість слів та цифр: «у розмірі 151 477,15 грн.» вказати: «у розмірі 39 136,75 грн. (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять шість гривень 75 копійок»);

замість слів та цифр: «611 947,65 гривень заборгованості» вказати: «493 058,75 грн. (чотириста дев`яносто три тисячі п`ятдесят вісім гривень 75 копійок) заборгованості».

Рішення суду, в частині розподілу між сторонами судового збору, скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , 89 грн. (вісімдесят дев`ять гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. на лікарняному, текст постанови складений 27.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра