Справа № 449/341/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2020 р. м. Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Савчак А.В.,

секретаря Подусівської Л.В.,

за участю

представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача Дух С.С.

третьої особи ОСОБА_2

представника третьої особи Гайової Г.Б.

розглянув у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Боршівської сільської ради, Боршіської сільської ради, третя особа: Перемишлянська районна державна адміністрація, Перемишлянська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, про визнання Державного акту про право власності на присадибну земельну ділянку- недійсним, про визнання права власності на присадибну земельну ділянку ,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду з даним позовом (а.с.49). Просила: визнати рішення виконавчого комітету Боршівської сільської ради №45 від 1 грудня 1994 р. (надалі - Рішення виконкому) - незаконним (в частині надання земельної ділянки ОСОБА_4 ); визнати державний акт про право власності на землю №ЛВ-508 виданого 16 жовтня 1997 р. (надалі - Держвний акт) - недійсним; визнати за позивачкою право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємницею за заповітом майна її тітки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2004 році позивачка оформила право власності на частину майна ОСОБА_5 , зокрема, квартиру. На думку позивачки, до спадкового майна ОСОБА_5 також належить житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 , які були конфісковані у спадкодавця у 1947 році через політичні репресії. Однак у 1991 році її тітка ОСОБА_5 була реабілітована, її права були поновлені, а конфісковане майно мало бути повернено або компенсовано його вартість. Позивачка у 2014 році зверталась з позовом до суду з аналогічним позовом, а також просила визнати за нею право власності на конфіскований у 1947 році житловий будинок її тітки. У задоволенні позову про визнання рішення виконкому незаконним та визнання Державного акту недійсним - позивачці було відмовлено, однак позов в частині визнання права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 було задоволено. З огляду на це, позивачка вважає, що визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та реєстрація права власності на будинок є вагомою підставою для звернення до суду з аналогічними вимогами, однак, з інших підстав.

Представник позивачки - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримав, просив їх задоволити. Звернув увагу суду на:

- розбіжність в цільовому призначенні земельної ділянки наданої ОСОБА_6 зазначеної в рішенні виконкому (0.44 га. для ведення особистого підсобного господарства) та державному акті (0,2627 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд і ведення особистого підсобного господарства);

- відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , якій належить спірна земельна ділянка, що на його думку, свідчить про неможливість спадкування її майна;

- визнання права власності за позивачкою на житловий будинок у 2016 році та реєстрацію такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у 2017 р., що на його думку, надає позивачці право претендувати на земельну ділянку біля такого будинку для його обслуговування площею до 0,25 га.

Представник відповідачів Боршівської сільської ради та виконавчого комітету - сільський голова Дух С.С. проти позову заперечив. Вважав, що приймаючи у 1994 році оскаржуване рішення виконавчий комітет діяв в межах своїх повноважень. Невідповідність в цільовому призначення земельних ділянок, яке зазначалось в оскаржуваному рішенні виконкому та Державних актах виданих на його підставі (в т.ч. в Державному акті №ЛВ-508), хоч можливо мало місце, однак, це було зумовлено відсутністю необхідних знань у тодішніх представників виконкому щодо грамотного оформлення оскаржуваного рішення. Підтвердив факт звернення позивачки до Боршівської сільської ради з заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, яка знаходиться біля житлового будинку в АДРЕСА_1 , однак, з огляду на те, що право власності на дану земельну ділянку належало ОСОБА_6 (спадкоємцем майна якої був її син ОСОБА_7 , а після його смерті внук ОСОБА_2 ) - позивачці у цьому було відмовлено.

Третя особа ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 проти позову заперечили. Подали суду відповідні пояснення (а.с. 72-74). Звернули увагу суду на те, що позивачка двічі зверталась з позовом про визнання цього ж рішення виконкому незаконним. І двічі їй було відмовлено в позові. Крім того, позивачка зверталась з позовом про визнання недійсним Державного акту №ЛВ-508 і їй також було відмовлено в позові. Оскільки про оскаржуване рішення виконкому та Державний акт позивачці було відомо ще з 2014 року, - тому третя особа та її представник просили суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в позові. Окрім того, на їх думку, померлій ОСОБА_5 ніколи не належала на праві власності спірна земельна ділянка, оскільки в ці часи приватної власності на землю не існувало. В спадкодавця у 1947 році було конфісковано житловий будинок, а не земельну ділянку, яка є окремим об`єктом права власності. Право власності на спірну земельну ділянку належало ОСОБА_6 , яка померла в 2002 році. Після її смерті спадщину фактично прийняв її син ОСОБА_7 . Спадкоємцем ОСОБА_7 є ОСОБА_2 (третя особа у справі), який претендує на спірну земельну ділянку. Тому, третя особа та його представник вважали, що у задоволенні позову слід відмовити як у зв`язку із спливом строку позовної давності так і за безпідставністю таких вимог.

Інші учасники судового розгляду в судові засідання не з`являлись, просили слухати справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та правовідносини.

Рішенням виконкому №45 від 01.12.1994 р. 340 громадянам села Боршів було передано у приватну власність земельні ділянки площею до 0,60 га. для обслуговування житлових та господарських будівель, а також для ведення особистого підсобного господарства (а.с.8). Зокрема, 0,44 га. було передано ОСОБА_4 (для ОПГ- особистого підсобного господарства) (а.с.9).

На підставі згаданого вище рішення ОСОБА_6 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ №508 (а.с. 25). Площа земельної ділянки 0,2627 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд і ведення особистого підсобного господарства.

З наданих суду копій документів (а.с. 20-24, 11-16, 114-116) вбачається, що позивачка є спадкоємницею майна померлої ОСОБА_5 .

Постановою Перемишлянського районного суду Львівської області від 09.12.2015 р. (а.с.85-88) позивачці було відмовлено у позові про визнання нечинним рішення виконкому №45. Як стверджували учасники справи таке рішення ніким не оскаржувалось і набуло законної сили. Як вбачається із змісту даної постанови суду позивачка ще в 2014 році (з огляду на номер справи) намагалась оскаржити дане рішення виконкому і при цьому також звертала увагу суду на те, що цільове призначення земельної ділянки наданої згідно рішення виконкому ОСОБА_4 не співпадає з цільовим призначенням зазначеним в Державному акті.

Рішенням Перемишлянського районного суду від 18 серпня 2016 року (а.с.11-16), яке залишено в силі апеляційним судом (а.с.114-116) за позивачкою було визнано право власності в порядку спадкування на житловий будинок ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 . У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Державного акту №ЛВ-508 було відмовлено у зв`язку з ненаданням доказів, які б підтверджували належність спірної ділянки ОСОБА_5 (а.с.15). Жодних доказів цього не було надано позивачкою та її представником під час розгляду даного позову.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.19) вбачається, що на підставі згаданого вище рішення суду, позивачка зареєструвала 14.03.2017 р. право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

З наданих позивачкою документів (а.с. 67-71) вбачається, що позивачка зверталась до Боршівської сільської ради з приводу надання їй у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 . Однак, позивачці у цьому було відмовлено, оскільки, дана земельна ділянка перебувала у власності ОСОБА_6 спадкоємцем майна якої був ОСОБА_7 , а після його смерті ОСОБА_2 (третя особа у даній справі).

Представником третьої особи ОСОБА_8 було надано суду копії заяв його чотирьох братів про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_7 в користь ОСОБА_2 .

Згідно копії заповіту (а.с.75) ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_7 .

Згідно довідки №1121 (а.с.84) ОСОБА_7 проживав на момент смерті без реєстрації разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 .

Як випливає із змісту судових рішень (зокрема, дивитись а.с. 13) та поданих сторонами документів жодних доказів належності ОСОБА_5 та членам її сім`ї земельної ділянки, яка знаходиться біля конфіскованого будинку - суду не надано, як і не було надано під час розгляду аналогічного позову у 2016 р.

Окрім того, спірна земельна ділянка у 1994 році була надана у власність ОСОБА_6 , яка скористалась своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у визначених законодавством межах. Після її смерті дана земельна ділянка є частиною спадкового майна ОСОБА_9 . Набуття позивачкою права власності на житловий будинок - не є підставою для позбавлення спадкоємців майна ОСОБА_6 спірної земельної ділянки і надання її позивачці, оскільки житловий будинок і земельна ділянка є самостійними об`єктами права власності, а саме право власності є непорушним (ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України).

З огляду на це, позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Окрім того, ОСОБА_2 та його представник просили суд застосувати наслідки спливу позовної давності. З огляду на це, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити також на підставі ч.4 ст.267 ЦК України (у зв`язку із спливом позовної давності), оскільки: про рішення виконкому та Держвний акт позивачці було відомо ще у 2015 році; рішення про визнання права власності на житловий будинок та відмову у визнання Державного акту недійсним були прийняті ще в 2016 році; право власності на будинок було зареєстровано 14.03.2017 р.; позивачка звернулась з позовом до суду 16.03.2020 р. (більше трьох років після наведених вище подій).

Судові витрати покласти на позивачку у зв`язку із відмовою у позові (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ч.4 ст.267, ст. 321 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 19, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (отримання повного тексту рішення).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. В. Савчак