Справа № 369/9552/20
Провадження №2/369/4129/20
УХВАЛА

про передачу справи за підсудністю

07.08.2020 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргамак», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Моя оселя» про захист прав споживачів шляхом визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, в якому, посилаючись на захист прав споживача, просить визнати несправедливими та недійсними пункти 1.4, 1.6, 9.3, 9.4 Договору про надання послуг за №16/03/01 від 16 березня 2020 року, що був укладений між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Аргамак» та ТОВ «Агенство нерухомості «Моя оселя», визнати недійсним вищевказаний договір та застосувати наслідки недійсності Договору про надання послуг за №16/03-01 від 16 березня 2020 року.

Посилаючись на захист прав споживача, вищевказаний позов не оплачений позивачем судовим збором.

Розглядаючи питання про відкриття провадження у справі, вважаю, що вищевказаний позов слід направити за підсудністю за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів позову, звертаючись за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, позивач керувався ст.28 ч.5 ЦПК України, подаючи позов за своїм зареєстрованим місцем проживання.

Відповідно до ст.28 ч.5 ЦПК України, якою встановлені правила альтернативної підсудності, за зареєстрованим місцем проживання позивача можуть пред`являтись позови про захист прав споживача.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Як вбачається з позову, позивачем не зазначено про те, споживачем саме яких товарів, робіт та послуг відповідача він є.

Перевіряючи твердження позивача про підсудність вищевказаного позову Києво-Святошинському районному суду Київської області, як суду за зареєстрованим місцем проживання позивача, суд виходить з такого.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Але, як вбачається з вищевказаного позову, підставою звернення позивача з вищевказаним позову не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача» (позов не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом, а саме: визнання недійсним умов договору недійсними з огляду на їх несправедливість (ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів") та на цій підставі вимагати повернення коштів)), а є, зокрема, стягнення авансового платежу у розмірі 5 250 000 грн. 00 коп. на підставі ст.625 ЦК України та суми на підставі невиконання зобов`язання (лише норми ЦК України, якими регулюється зобов`язальне право).

Вимога про стягнення суми авансового платежу у розмірі 5 250 000 грн. 00 коп. за ст.625 ЦК України взагалі не може бути вимогою в порядку захисту прав споживача, оскільки Законом України «Про захист прав споживачів», як спеціальним законом, не передбачено такої можливості, зокрема і ст.10 Закону.

Вимога про стягнення суми основного боргу, заявлена в тому вигляді, в якому вона міститься в позові, також не може вважатись вимогою в порядку захисту прав споживача, оскільки не передбачено такого способу захисту у стаття 10 Закону України «Про захист прав споживача, яка регулює права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

А відтак, на правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача, а тому на них не поширюються вимоги ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність - за його зареєстрованим місцем проживання. Отже, вищевказаний позов є непідсудним Києво-Святошинському районному суду Київської області.

За правилом загальної територіальної підсудності, встановленої ст.27 ч.2 ЦПК України, позови до юридичної особи пред`являються за її місцем знаходження згідно з ЄДРПОУ.

Як вбачається з Реєстру, місцезнаходженням відповідача ТОВ «АРГАМАК», як юридичної особи є адреса: 02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9А офіс 369.

А відтак вищевказаний позов є підсудним Дарницькому районному суду м. Києва, як суду за місцезнаходженням відповідача - юридичної особи.

Статтею 187 ч.9 ЦПК України, яка регулює питання відкриття провадження у справі, передбачено, що в разі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України (2017 р.), суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст.378 ч.1 ЦПК України).

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що матеріали позову (оскільки провадження у справі ще не відкрито) слід передати на розгляд до належного суду - Дарницького районного суду м. Києва, до територіальної юрисдикції якого відноситься даний позов.

На підставі наведеного вище, керуючись ст.ст.27 ч.2, 31 ч.1 п.1, 187 ч.9, 258-260 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргамак», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Моя оселя» про захист прав споживачів шляхом визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - передати на розгляд за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена позивачем апеляційному порядку до Київського апеляційного суду з подачею апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому копія ухвали не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Дубас