22-ц/804/2659/20
263/8972/18

Єдиний унікальний номер 263/8972/18
Номер провадження 22-ц/804/2659/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Мироненко І.П., Пономарьової О.М.,
секретар судового засідання Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Томіліна О.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,
В С Т А Н О В И В:
В липні 2018 року позивач ОСОБА_4 (нині ОСОБА_5 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року позов задоволено: ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення суду від 17 вересня 2018 року було скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що відповідач не проживав у вказаній квартирі тривалий час, з 2011 року він покинув Україну і проживав у РФ зі співмешканкою, ніяких особистих речей відповідача у квартирі не має. З 2011 року комунальні платежі відповідач не сплачує. Для оплати комунальних послуг позивач намагалася оформити субсидію, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що у квартирі зареєстрований відповідач. Відповідач добровільно знятися з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 відмовився.
В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він має право на спірне житло - квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру №1374 від 04.09.1981, виданого на ім`я ОСОБА_6 (мати позивача) та членів її сім`ї - ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_2 (син).
Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 позивач ОСОБА_2 з 17.11.1981 року зареєстрований у вказаній квартирі, і проживав в ній. Тимчасове непроживання позивача в зазначеній квартирі мало місце з поважних причин. Він працював в іншій країні на підприємстві ТОВ «Солик Км», яке знаходиться у м. Москва Російської Федерації. Тимчасова його відсутність у квартирі із збереженням за ним права на житло була погоджена ним із основним квартиронаймачем -його матір`ю. Після смерті батьків позивач мав намір звернутись до міської ради за переоформленням на нього особового рахунку, та мав намір звернутись до суду з приводу позбавлення відповідачів права на користування квартирою, для чого 25.05.2018 видав довіреність на свого представника ОСОБА_8 на право здійснення необхідних дій від імені позивача. Але у цей час відповідачі скористались його тимчасовою відсутністю і заволоділи повністю квартирою та його речами, речами його батьків. Коли позивач прийшов 02 грудня 2019 року додому, то в квартиру увійти не зміг. Сусіди йому пояснили, що зараз у квартирі мешкають квартиранти, і що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 після смерті батьків позивача вивезли всі речі із квартири, а також заволоділи всіма документами сім`ї. Тому зараз позивач вимушений жити у знайомих. З урахуванням того, що позивач проживав у спірній квартирі з моменту її придбання, був включений в ордер, і має намір проживати у цій квартирі, оскільки це його єдине житло, а відповідачі перешкоджають йому у реалізації його права на проживання у вказаній квартирі, просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій оскаржив рішення в частині, що стосується відмови в його зустрічному позові, просив рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення його вимог. Посилався на те, що він виконав ряд дій для поновлення його реєстрації і захисту порушеного права в Департаменті адміністративних послуг, однак отримав відмову в поновленні реєстрації, оскільки не мав можливості надати пакет документів, в тому числі рішення суду про надання особі права на вселення до житлового приміщення. А ухвала суду про скасування заочного рішення не є остаточним рішенням у спорі. Отже, висновки суду про те, що він не намагався поновити свої права і відновити реєстрацію, є хибними. Позов про усунення перешкод в користуванні спірним жилим приміщенням є способом захисту, обраним позивачем. За час, що минув після ухвалення заочного рішення про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі, відповідачі його зняли з реєстрації, переоформили особистий рахунок на своє ім`я, приватизували на своє ім`я квартиру. Між тим суд такі обставини не врахував, тому рішення суду є формальним, таким, що не відновлює порушені права позивача, який протиправно позбавлений житла.

Позивач ОСОБА_4 (нині Жеромська після укладення шлюбу) надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що долучені ним документи заява про реєстрацію місця проживання не надавалися ним суду першої інстанції, не досліджувалися судом, і він не має права долучати ці докази в апеляційній інстанції. Крім того, ОСОБА_2 не має необхідності для нової реєстрації, оскільки мав би право на поновлення попередньої реєстрації. Відповідач також неодноразово пояснював суду, що не мав бажання вселятися в квартиру, і не пояснив, в чому полягали перешкоди . Він мав намір лише приватизувати житло і продати квартиру. Проживати в ній не намагався, про що сам давав пояснення. Його ніхто не запрошував на роботу в Росію. Він сам бажав там проживати, ніколи не цікавився спірним житлом і колишньою родиною. Бронь на житло не оформлював.

Позивач ОСОБА_4 (нині ОСОБА_9 ) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її вимог, і залишити без змін відмову в зустрічному позові.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, позивач надала належні і достатні докази того, що її права порушені відповідачем. Крім того, зауважує, що навіть з моменту повернення з Росії в Україну в кінці 2019 року відповідач не вселився в квартиру, хоча має ключі протягом більш 8 місяців. Тому висновок суду про те, що у відповідача були поважні причини для непроживання в спірній квартирі, є безпідставними. Суд не оцінив належно докази по справі, не врахував відсутність доказів з боку відповідача стосовно заперечень проти позовних вимог первісного позову. Тому рішення суду, як таке, що не ґрунтується на обставинах справи, підлягає скасуванню в частині відмови в первісному позові.

ОСОБА_2 надав відзив на скаргу ОСОБА_4 .. Так, вказав, що ОСОБА_3 перешкоджала йому вселитися і проживати у квартирі. ОСОБА_4 не погодилася врегулювати спір миром. Він позбавлений житла діями колишньої дружини та своєї доньки. Речі його батьків після їх смерті вони викинули. Крім того, зазначає, що він в травні 2018 року почав дії щодо переоформлення житла, а позивач звернулася до суду з даним позовом тільки в липні 2018 року. Тобто, він не втрачав інтересу до свого єдиного житла. Оформлення броні на час його відсутності у квартирі не передбачена законом. Вказав, що не має можливості відновити реєстрацію, оскільки судом не вирішений саме спір про вселення.

Позивач ОСОБА_4 ( ОСОБА_9 ) до суду не явилася, надала заяву із проханням розглянути справу без її участі.

Відповідно до положень статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів розглянула справу без участі позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2 , та його представника адвоката Крохмальову Л.П., які підтримали власну апеляційну скаргу і заперечували проти скарги ОСОБА_4 , пояснення третьої особи ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_10 , які підтримали позицію позивача ОСОБА_4 , просили залишити без задоволення скаргу відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню , а скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ордер на житлове приміщення №1374 на квартиру АДРЕСА_1 ) в 1981 році виданий був ОСОБА_11 з правом на житлову площу ОСОБА_12 чоловіка ОСОБА_11 , ОСОБА_2 сина ОСОБА_11 (т.1 а.с.16, 106 ).

В спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 17.11.1981 по 05.07.2016 ОСОБА_6 , з 17.11.1981 по 03.11.2016 ОСОБА_7 , з 17.11.1981 ОСОБА_2 , з 23.02.1993 ОСОБА_3 , з 12.07.1994 ОСОБА_4 (т.1 а.с.20, 107).

Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.17, 143).

Батько ОСОБА_2 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.18, 144).

Довідкою № 18-126-04 про зареєстроване місце проживання, наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, підтверджено, що на 02.07.2018 року у спірній квартирі зареєстровано три особи. (т.1 а.с.20 ). За даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради відповідно до листа від 16.07.2018 №03-12-7131 вбачається, що за адресою спірної квартири з 22.01.1984 зареєстрований також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (т.1 а.с.31) .

Відповідно до акту, виданого Комітетом самоорганізації населення «Надія» від 02.07.2018 №39, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає за вказаною адресою з 2011 року, що підтверджують сусіди ОСОБА_13 (кв. АДРЕСА_3 ), ОСОБА_14 (кв. АДРЕСА_4 ). (т.1 а.с.27).

Позивач ОСОБА_4 дошлюбне прізвище ОСОБА_15 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.9,10) .

Під час розгляду справи судом встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, і матір ОСОБА_2 - квартиронаймач ОСОБА_6 не бажала, щоб ОСОБА_3 мешкала з ними у квартирі. Сторони це не оспорювали.

Такі обставини підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2006 року, справа №2-252/2006, за позовом ОСОБА_3 , діючої від свого імені і від імені неповнолітньої дочки ОСОБА_15 , про вселення, яким вирішено вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_15 в спірну квартиру ще за життя батьків ОСОБА_2 (т.1 а.с.21-22,108-109).

Відповідно до рішення Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 30.01.2019 №20, у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_6 , знятої з реєстраційного обліку 05.07.2016, визнано наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_4 (т.1 а.с.92).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170505185 від 14.06.2019, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №200565235 від 17.02.2020, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної приватної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т.1 а.с.91, 131-132). Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08.05.2019 № НОМЕР_2 /н, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної приватної власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.92) .

Згідно з довідкою ТОВ «Солик Км» ( м.Москва, вул. Червоні ворота, буд.16, корп.3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора. (т.1 а.с.105).

Як вбачається з довіреності від 25.05.2018 року, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_8 бути її представником з питання переоформлення особового рахунку на його ім`я, з правом представляти його інтереси в судах будь-якої інстанції та юрисдикції. (т.1 а.с.114).

Згідно з актом №32 від 15.08.2018, видним головою КСН «Надія», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , зі слів сусідів за вказаною адресою не проживають (т.1 а.с.115).

Відповідно до довідки, від 13.08.2018 Центру надання адміністративних послуг Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, наданої ОСОБА_8 , яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано 3 особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т.1 а.с.116).

Відповідно до свідоцтва про поховання ОСОБА_7 був похований 18.10.2016, і організаціє похорон займалася ОСОБА_3 (т.1 а.с.145-147)

Суд надані позивачем квитанції про сплату коштів за комунальні послуги, з яких вбачається, що у період з липня 2016 року по квітень 2018 року сплату по рахункам здійснювала ОСОБА_3 (т.1 а.с.161-170).

Вирішуючи спір, суд керувався наступними нормами права.

Статтею 1 ЖК України задекларовано, що громадяни України мають право на житло.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Суд повинен надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів сторін стосовно застосування відповідного законодавства та оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого закону (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013р. у справі № 6-115цс13).

Суд проаналізував вимоги первісного позову, в якому позивач ОСОБА_4 посилається на те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України.

В силу вимог ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Також вказаною статтею ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинять йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, у якому він був зареєстрований, що у свою чергу є підставою для відновлення його порушених прав на користування квартирою та його вселення в зазначену квартиру.

У відповідності до вимог ст.ст. 64, 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Тому суд вважав, що предметом доказування при вирішенні спору за зустрічним позовом є доведення порушення житлових прав позивача ОСОБА_2 за власним зустрічним позовом та перешкоджання йому зі сторони відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві користування квартирою, у якій він був зареєстрований.

В силу приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Суд врахував, що ОСОБА_4 надала у підтвердження підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, акт КСН «Надія» №39 від 02.07.2018 про те, що ОСОБА_2 не проживає за спірною адресою з 2011 року, який суд не прийняв до уваги, оскільки він складався зі слів сусідів, причини не проживання ОСОБА_2 в квартирі при його складенні не з`ясовувались. Позивачем ОСОБА_4 також не підтверджено й перешкод в оформленні субсидії, на що вона посилалася у позовні заяві.

Разом з тим належних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого непроживання позивачем суду не надано.

В свою чергу, відповідачем на підтвердження поважності його відсутності тривалий час у спірній квартирі надано довідку ТОВ «Солик Км», що знаходиться за адресою: м. Москва, відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора.

Судом також прийнято до уваги, що ОСОБА_2 був сином основного квартиронаймача ОСОБА_6 , яка погоджувалася із його відсутністю в житлі. Після смерті батьків він не втратив інтерес до житла, а в травні 2018 року видав довіреність, якою уповноважив особу на переоформлення особового рахунку спірної квартири на його ім`я та на звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. ОСОБА_3 в судовому засіданні також підтвердила, що під час судового розгляду за первісним позовом ОСОБА_4 , до ухвалення заочного рішення, до неї зверталася ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 з приводу документів на квартиру.

Судом допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , які об`єктивно підтвердили обставини, викладені ОСОБА_2 в обґрунтування власних вимог і в заперечення проти первісного позову.

Отже, проаналізувавши докази окремо і в сукупності, суд прийшов до висновку про те, що в період відсутності в Україні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не втратив належного йому права користування приміщеннями спірного житла, наймачем якого була його мати та він і його вітчим як члени її сім`ї, не втрачав інтересу до спірної квартири, не мав наміру проживати постійно за іншою адресою, не має іншого постійного житла, а його тимчасова відсутність у спірному жилому приміщенні не дає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Факт невнесення ним комунальних платежів на утримання житла також не спростовує поважність причин непроживання його у спірному приміщенні, оскільки на те була згода основного квартиронаймача. У зв`язку з наведеним в задоволенні вимог позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд відмовив.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 аналогічні позовним вимогам. Обставини, на які він посилається у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Оплата комунальних платежів позивачем, яка користувалася фактично жилим приміщенням, не спростовує правильність висновків суду. Твердження позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо оцінки доказів, однак обставин, встановлених судом, не спростовують. Також не знайшли свого підтвердження доводи скарги про порушення судом норм матеріального права, в тому числі посилання на норми статті 73 Житлового кодексу, які не регулюють правовідносини між сторонами. Також не мають значення для вирішення спору міркування позивача щодо наміру відповідача про відсутність необхідності проживання у квартирі, а лише його бажання приватизувати спірне житло. Неможливо також погодитися із твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 ніколи не мав наміру вселятися у квартиру, оскільки це спростовується самим фактом звернення його до суду з таким позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення в цій частині ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Разом з ним, неможливо погодитися із рішенням в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову.

Що стосується зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення ОСОБА_2 до спірної кватири суд прийшов до наступного висновку.

Так, суд вважав, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, ОСОБА_2 після скасування заочного рішення, на підставі якого було його знято з реєстрації у спірній квартирі, не вчиняв ніяких дії, направлених на відновлення його реєстрації. Суд виходив з того, що звернення до суду з такими вимогами могло бути обґрунтованим тільки у випадку відмови відповідачами в праві користування ОСОБА_2 спірною квартирою, тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовив.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно такого висновку суду про те, що рішення є в цій частині формальним і таким, що не відновлює його порушеного права, є переконливими. Так, суд відмовив в позовних вимогах ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Разом з тим, ОСОБА_2 в обґрунтування позову вказував, що не може вселитися в кватиру до вирішення даного спору, оскільки за цей час відповідачі оформили право власності на його житло, викинули його речі, і в нього немає ключів від квартири. Позивач не має можливості і права проникнути у житло, у якого інший титульній власник, і за адреси якого він не має реєстрації.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (частина 5 статті 263 ЦПК України).

Як вбачається з Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ №207 від 02.03.2016 року, для здійснення реєстрації необхідно пред`явити відповідному органу рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі прав на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього. Ці норми є загальнодоступними, тому немає необхідності враховувати конкретну відмову ОСОБА_2 в проведенні реєстрації за адресою спірного житла, яка на думку представника відповідача ОСОБА_3 є доказом, який не надавався суду першої інстанції.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не визнають право ОСОБА_2 користуватися спірною квартирою, на даний час на них оформлено право власності на спірне житло, а суд відмовив у первісному позові про визнання його таким, що втратив право користування житлом, доцільним і логічним буде задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення.

Отже, у відповідності до положень статті 376 ЦПК України, рішення в цій частині у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 ..

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відхиленням апеляційної скарги ОСОБА_16 і задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 , підлягають відшкодуванню ОСОБА_16 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір за апеляційне оскарження судового рішення в розмірі 1260 грн: по 630 грн з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 липня 2020 року скасувати в частині відмови в позовних вимогах ОСОБА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 у праві користування жилим приміщенням : вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на судовий збір по 630 (шістсот тридцять ) грн з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 вересня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

О.М. Пономарьова