У х в а л а

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 686/14902/19-ц

провадження № 61-3032ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,

Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 21 листопада 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, треті особи - ліквідаційна комісія апеляційного суду Хмельницької області, Головне управління Пенсійного фонду України

в Хмельницькій області, про відшкодування майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, треті особи - ліквідаційна комісія апеляційного суду Хмельницької області, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 10 червня 2019 року відкрито провадження у зазначеній справі

та призначено до розгляду.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 21 листопада 2019 року провадження у зазначеній справі закрито.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року залишено без змін.

12 лютого 2020 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (надійшла 17 лютого 2020 року) в якій,посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нову постанову про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій слід відмовити з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується

за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору

та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства,

в тому числі на виконання делегованих повноважень пункт 7 частини першої статті 4 КАС України.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках

їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних

з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог,

що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона

у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних

чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких

є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин

у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин

і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового

чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права

чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту

в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах

з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення

з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням

з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Згідно з положенням частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався в розмірі

10 мінімальних заробітних плат. Наведене положення було чинним для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання (пункт 23 розділу XII «Прикінцеві

та перехідні положення» Закону № 1402).

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби майнової шкоди у сумі 1 001 020 грн 18 коп., завданої положеннями частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що були визнаними неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року у справі

за конституційним поданням Верховного Суду України № 1-7/2018(4062/15).

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження

№ 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків

з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акта.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у цій справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження

№ 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа не підлягає передачі

на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 403 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судами не врахована правова позиція, висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 26 лютого 2019 року у справі № 9901/787/18, провадження № 11-1233заі18

є безпідставними, так як дана справа не є типовою і має зовсім інший предмет спору, який не підпадає під юрисдикцію саме адміністративних судів, і які взагалі не підлягає судовому розгляду.

Посилання касаційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду

від 05 грудня 2018 року справа № 210/5258/16-ц, провадження № 14-463цс18

та постанову від 27 лютого 2019 року справа № 761/3884/18, провадження

№ 14-36цс19 у яких зроблено правовий висновок про те, що вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами в порядку цивільного судочинства, є безпідставними. У зазначених справах розглядався спір про заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку,

а у справі № 686/14902/19-ц заявлена вимога, яка пов`язана з вирішенням питань, які стосуються діяльності ОСОБА_1 на публічній службі, що є іншою за характером спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду першої та апеляційної інстанцій

не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, треті особи - ліквідаційна комісія апеляційного суду Хмельницької області, Головне управління Пенсійного фонду України

в Хмельницькій області, про відшкодування майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

І. А. Воробйова

Д. Д. Луспеник