Справа № 462/4034/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2020 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Іванюк І.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної 3-тьої стоматологічної поліклініки м.Львова про стягнення невиплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 09.07.2020 року звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 83 860 грн за період з вересня 2018 року по квітень 2020 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді молодшої медичної сестри. З 1 серпня 2017 року по день звернення до суду заробітна плата не відповідачем їй нараховується, що унеможливлює отримати довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату. Факт перебування у трудових відносинах та відсутність нарахувань заробітної плати підтверджується рішеннями Залізничного районного суду м.Львова про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі, копією трудової книжки, довідкою з Пенсійного Фонду України. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач відзив на позовну заяву, у визначений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження, не подав, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не подано.

Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні.

Суд, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 462/427/18 та 462/5321/18, суд прийшов до наступного висновку.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2018 року у справі № 462/427/18 позов ОСОБА_1 до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволеного, стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь ОСОБА_1 16000 грн. заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2017 року по грудень 2017 року.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року у справі № 462/5321/18 позов ОСОБА_1 до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено, стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь ОСОБА_1 29784 грн. заборгованості по заробітній платі за період з січня по серпень 2018 року.

Вказаними судовими рішення було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 18 липня 2016 року працює на посаді молодшої медичної сестри у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м. Львова, що підтверджується записами у трудовій книжці. З виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що за період серпня по грудень 2017 року ОСОБА_1 не нараховано заробітну плату у мінімальному розмірі, який гарантований чинними нормами трудового законодавства. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 у період з січня по серпень 2018 року не отримала заробітну плату.

Також встановлено, що розмір щомісячного посадового окладу позивачки ОСОБА_1 у відповідні періоди дорівнював розміру мінімальної заробітної плати, який був встановлений Законами України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та «Про державний бюджет України на 2018 рік».

Зокрема, рішенням суду від 05 жовтня 2018 року встановлено, що з 01 січня 2017 року розмір щомісячного посадового окладу позивача на посаді молодшої медичної сестри становив 3200,00 грн., а рішенням суду від 25 жовтня 2018 року встановлено, що з 01 січня 2018 року розмір щомісячного посадового окладу позивача на посаді молодшої медичної сестри становив 3723,00 грн.

Зазначені судові рішення в апеляційному порядку не оскаржувалися та набрали законної сили.

Оскільки дані обставини встановлені рішеннями суду, які набрали законної сили, відтак, доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищевказані рішення суду від 05 квітня 2018 року та від 25 жовтня 2018 року мають преюдиційний характер при вирішенні даного спору.

Також судом встановлено, шо позивачка працює на посаді молодшої медичної сестри, що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 у період з вересня 2018 року по квітень 2020 року не отримала заробітну плату.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3723 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» було встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4173 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4723 гривні.

Таким чином, з 01 січня 2018 року розмір посадового окладу позивачки на посаді молодшої медичної сестри становив 3723 грн., з 01 січня 2019 року - 4173,00 грн., а з 01 січня 2020 року - 4723 грн.

Позивачка подала до суду розрахунок, відповідно до якого сума невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2018 року по 30 квітня 2020 року становить 83860 грн.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, під час розгляду судом даної справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів які б свідчили про те, що протягом 2018 - 2020 років позивачці ОСОБА_1 проводилося нарахування та виплата заробітної плати, не надано доказів того, що у Комунальній 3-ій стоматологічній поліклініці м. Львова були прийняті та затверджені штатні розписи на 2018 - 2020 роки.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивачка дійсно перебуває у трудових відносинах із відповідачем та з вересня 2018 року по квітень 2020 року відповідач не проводить їй нарахування та виплату гарантованої законом мінімальної заробітної плати, а також приймаючи до уваги поданий позивачкою розрахунок, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2018 року по квітень 2020 року у розмірі 83860 грн., з розрахунку: ((3723,00 грн. / посадовий оклад молодшої медичної сестри / х 4 місяці ( вересень-грудень 2018 року) + (4 173 грн. / посадовий оклад молодшої медичної сестри / х 12 місяців січень-грудень 2019 року) + (4 723 грн. / посадовий оклад молодшої медичної сестри / х 4 місяці січень-квітень 2020 року) = 83860 грн.)).

Також, керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, суд вважає, що на відповідача слід покласти сплату судового збору на користь держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 89, 141, 263- 265, 280, 282 ЦПК України, ст.ст. 47, 115 КЗпП України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь ОСОБА_1 83860 грн. (вісімдесят три тисячі вісімсот шістдесят) грн. заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2018 року по квітень 2020 року.

Стягнути з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь держави 840 гривень 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог п.п. 15.5.Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , 1958 року народження, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: село Зелів Яворівського району Львівської області.

Відповідач: Комунальна 3-я стоматологічна поліклініка м. Львова, , місцезнаходження: м.Львів, вул. С.Петлюри, 17.

Суддя: Іванюк І.Д.