КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/42970/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4610/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 26 червня 2015 року по 11 вересня 2017 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «Банк національний кредит». На підставі постанови Правління НБУ №358 від 05 червня 2015 року «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 05 червня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». Постановою Правління НБУ від 28 серпня 2015 року №563 була розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку.

Зазначав, що 24 квітня 2017 року його було попереджено про зміну істотних умов праці, які виражались у зміні штатного розпису та скороченні чисельності штату банку. З даного приводу було прийнято ряд наказів, зокрема, № 23, 24 від 24 квітня 2017 року та №16 від 14 березня 2017 року, які у свою чергу були прийняті на виконання заходів, передбачених наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 402 від 21 жовтня 2017 року «Про заходи щодо перегляду та упорядкування організаційної структури банків, що ліквідуються», які погоджені фондом. Вказував, що був не згодний із вказаними змінами, про що 25 квітня 2017 року письмово попередив банк.

23 червня 2017 року банком видано наказ № 35 «Про відміну дії наказу № 24 від 24 квітня 2017 року» та повідомлено, що скорочення та змін в умовах праці не буде.

Проте 30 червня 2017 року відбулися істотні зміни умов праці, про які попереджалось раніше, що виразилось у масовому скороченні працівників,зокрема, було звільнено двох співробітників підрозділу позивача з трьох, що збільшило навантаження на позивача. Цього ж дня позивач звернувся до відповідача з проханням провести розрахунок, проте відповідач попросив почекати до 03 липня 2017 року.

11 липня 2017 року позивач подав заяву про звільнення за згодою сторін, але роботодавець відмовився припиняти трудовий договір, мотивуючи це хворобою позивача.

На численні вимоги позивача копія наказу про звільнення № 275-к від 11 вересня 2019 року та трудову книжку було надіслано засобами поштового зв`язку і отримано лише 18 жовтня 2017 року. Як свідчить наказ - позивача було звільнено з роботи 11 вересня 2017 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули (тривалістю понад два місяці) без поважних причин.

Вважає, що наказ від 23 червня 2017 року № 35 «Про відміну дії наказу № 24 від 24 квітня 2017 року» спрямований виключно на незаконне заволодіння грошовими коштами працівників, порушення їх прав на отримання компенсації за звільнення, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Таки чином, остаточно уточнивши позовні вимоги позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 35 від 23 червня 2017 року «Про відміну дії наказу від 24 квітня 2017 року № 24»;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 275-к від 11 вересня 2017 року «Про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_1 »;

- зобов`язати ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 182 447,32 грн. та сплатити заподіяну моральну шкоду в розмірі 36 489,46 грн.;

- здійснити усі передбачені законодавством утримання (податки, збори, тощо) при виплаті перелічених сум, допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення присуджених сум. За фактом виявлених порушень постановити окрему ухвалу (а.с. т. 1 а.с. 1-4, 163-168 т. 2 а.с. 1-5, а.с. 54-61).

У відзиві на позовну заяву представник ПАТ «Банк національний кредит» зазначив, що ПАТ «Банк національний кредит» було видано № 24 від 24 квітня 2017 року про зміну істотних умов праці. Проте начальником Управління по роботі з персоналом на підставі доповідної записки було повідомлено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку про недотримання вимог трудового законодавства. У зв`язку з цим 23 червня 2017 року було видано наказ №35 «Про відміну дії наказу №24 від 24 квітня 2017 року», з яким під особистий підпис ознайомлено позивача 23 червня 2017 року.

Зазначав, що з 23 червня 2017 року по 04 липня 2017 року позивач з`являвся на роботу та виконував покладені на нього обов`язки. 03 липня 2017 року позивач подав на ім`я уповноваженої особи заяву про видачу трудової книжки та розрахунок при звільненні. З 05 липня 2017 року по 07 липня 2017 року позивач не приступав до роботи на не з`являвся на робочому місці. Потім 10 та 11 липня 2017 року позивач приходив до приміщення банку, але до роботи не приступав. Зокрема, 11 липня 2017 року позивач був ознайомлений з наказом відповідача №45 про забезпечення збереження документів та матеріалів, пов`язаних із роботою управління, керівником якого виступав позивач, проте, зазначений наказ виконано не було.

Крім того, позивач 11 липня 2017 подав на ім`я уповноваженої особи заяву про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, в задоволенні якої було відмовлено. З 12 липня 2017 року позивач на роботу не з`являвся та не приступав до роботи. За результатами вжитих заходів та спілкування з позивачем складено акт від 17 липня 2017 року, згідно з яким позивач хворів та перебував на лікарняному, листок непрацездатності надати відмовився. Позивач перебував на лікарняному з 04 липня по 13 липня 2017 року. Таким чином, у період з 14 липня по 11 вересня 2017 року позивач на роботі не з`являвся та був звільнений за прогули без поважних причин. У день звільнення з позивачем проведено розрахунок, а 04 жовтня 2017 року направлено поштою трудову книжку та копії документів про звільнення. Отже, заявлені позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Також посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №756/6746/16-ц щодо застосування спеціального законодавства положень Закону України «По систему гарантування вкладів фізичних осіб». У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджено тимчасову адміністрацію та/або розпочато процедуру ліквідації) зобов`язань перед кредиторами норми зазначеного Закону є спеціальними (т. 1 а.с. 28-33, т. 3 а.с. 26-30).

Представник ПАТ «Банк національний кредит» подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Посилаючись на ст. 233 КЗпП України зазначив, що перебіг позовної давності для ОСОБА_1 щодо звернення з вказаним позовом до банку почався 19 жовтня 2017 року (з наступного дня після дати отримання наказу про звільнення та трудової книжки), а сплив 20 листопада 2017 року. Враховуючи, що позивач направив поштою позов 22 листопада 2017, він пропустив строк позовної давності (т. 2 а.с. 124-125).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказав, що викладене у відзиві на позов не відповідає дійсності, тому просив позовні вимоги задовольнити. Зазначив, що отримав наказ про звільнення 18 жовтня 2017 року і протягом місяця звернувся до суду із відповідним позовом, тому строк позовної давності не пропустив (т. 2 а.с. 48-49, т. 3 а.с. 33-34).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення (т. 3 а.с. 78-79, 80-86).

Не погодившись з рішенням районного суду, 20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (т. 3 а.с. 88-94).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, не дослідив усіх обставин справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому безпідставно залишив позов без задоволення. Зазначив, що дійсно був відсутній на робочому місці з 05 липня по 07 липня 2017 року, оскільки не бажав продовження трудових відносин з відповідачем, про що його повідомив письмово, що залишилося поза увагою суду. Вказував, що суд не надав належної оцінки наказам відповідача про істотну зміну умов праці, скорочення працівників та про відміну наказу про зміну умов праці, а тому висновки суду не відповідають обставинам справи. Звертав увагу на те, що не заперечує факту, що відповідач нарахував йому на картку суму коштів, проте, що це за суми і як відповідач їх розраховував, у судовому засіданні пояснити не міг. Враховуючи вказане, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Особи, якіберуть участьу справідо судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення та телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення. Представник Банку був сповіщений врученням повідомлення уповноваженій особі (т. 3 а.с. 117-120).

25 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду письмову заяву, в якій підтвердив належне сповіщення і посилаючись на зайнятість в інших справах, просив розглянути справу за його відсутності та заявлені ним вимоги скарги та позовної заяви задовольнити, або відкласти розгляд справи у випадку визнання поважними причин неявки. (т. 3 а.с. 121-122).

При цьому, до поданої заяви заявник ОСОБА_1 не надав і не зазначив будь-яких доказів, за яких апеляційний суд мав би можливість дійти висновку про поважність причин неявки позивача в судове засідання.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не було встановлено порушення прав позивача з боку відповідача при звільненні, оскільки зміни умов праці не відбулись, а позивач не спростував факт відсутності на роботі протягом тривалого часу без поважних причин, тому не підлягають задоволенню заявлені вимоги про скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ПАТ «Банк національний кредит» №256/1-к від 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника управління правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення ПАТ «Банк національний кредит», за безстроковим трудовим договором (т. 1 а.с. 36).

Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» з 31 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 145).

Відповідно до рішення виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28 серпня 2015 року та на виконання постанови Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року №563, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В .В. (т. 1 а.с. 146-147).

Рішенням виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1554 від 18 серпня 2016 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» на два роки по 31 серпня 2018 року (т. 1 а.с. 148).

06 серпня 2018 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних №2187 продовжено процедуру ліквідації фінансової установи та повноваження ліквідатора .

24 квітня 2017 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» видано наказ №24 «Про зміну істотних умов праці працівників - зміну назв посад відповідно до нової редакції штатного розпису ПАТ «Банк національний кредит», приведення назв посад у відповідність до Класифікатора професій» (т. 1 а.с. 38).

Зі змісту даного наказу вбачається, що на виконання наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 402 від 21 жовтня 2016 року - у зв`язку з запровадженням з 01 травня 2017 року нової організаційної структури (згідно наказу №16 від 14 березня 2017 року) та введенням в дію з 01 липня 2017 року нового штатного розпису ПАТ «Банк національний кредит» (згідно наказу №23 від 24 квітня 2017 року), у ПАТ «Банк національний кредит» з 01 липня 2017 року змінюються умови праці працівниів Банку, зазначених у Додатку 1 до цього наказу, а саме - змінюються назви посад у відповідності до нової редакції штатного розпису Банку, приводяться назви посад у відповідності до Класифікатора професій (т. 2 а.с. 66-69).

Наказом надано розпорядження управлінню по роботі з персоналом ознайомити з працівників банку зі зміною істотних умов праці, новою редакцією організаційної структури (Додаток №2) та штатного розпису (Додаток №3).

Запропоновано працівникам висловити свою згоду чи відмову від роботи після запровадження зазначених змін в письмовій формі.

Доручено Управлінню по роботі з персоналом довести зміст цього наказу, вручити попередження про зміну істотних умов праці та ознайомити під підпис працівників, зазначених у Додатку №1 до 01 травня 2017 року.

З Додатку №1 до наказу №24 від 24 квітня 2017 року вбачається, що позивач відноситься до працівників банку, до яких застосовуються зміни умов праці (т. 1 а.с. 39).

З наказом «Про зміну істотних умов праці працівників» №24 від 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 було ознайомлено 25 квітня 2017 року, про що свідчить його підпис в Додатку №1 до наказу (т. 1 а.с. 39).

25 квітня 2017 року на виконання п. 4 наказу № 24 від 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 було вручено попередження про наступну зміну істотних умов праці, а саме зміна з 01 липня 2017 року назви посади відповідно до нової редакції штатного розпису менеджер-управитель відділу претензійно-правової роботи та правового забезпечення. Наголошено, що згідно зі ст. 32 КЗпП України працівник має право на свій розсуд погодитись зі змінами або відмовитись від продовження роботи в нових умовах та роз`яснено, що в разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою при звільненні вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України (т. 1 а.с. 40).

Як вбачається з вищенаведеного попередження, позивач ОСОБА_1 зі змінами істотних умов праці не був згоден, про що зазначив у попередженні 25 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 40).

23 червня 2017 року у зв`язку із недотриманням вимог чинного законодавства, а саме ч. 3 ст. 32 КЗпП України Уповноваженою особою видано наказ №35 «Про відміну дії наказу від 24 квітня 2017 року №24», а також дію вручених попереджень від 24 квітня 2017 року про зміну істотних умов праці окремих працівників Банку (т. 1 а.с. 43).

Позивача було ознайомлено з даним наказом під особистий підпис 23 червня 2017 року (т. 1 а.с. 44).

03 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. із заявою, в якій зазначив, що у зв`язку зі зміною істотних умов праці, що відбулися 30 червня 2017 року, трудові відносини між ним та Банком припинились, у зв`язку з чим просив видати трудову книжку, розрахунок по звільненню та виплатити усі належні суми (т. 1 а.с. 46).

Згідно листа Комунального закладу «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» №157 від 18 липня 2017 року ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності №975007 з 04 липня 2017 року, який було закрито 13 липня 2017 року у зв`язку з одужанням (т. 1 а.с. 56).

11 липня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, у задоволенні якої було відмовлено згідно резолюції керівника відповідача, проставленої на заяві (т. 1 а.с. 49).

З листа Комунального закладу «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» №202 від 29 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 з 14 липня 2017 року по 29 серпня 2017 року не звертався за медичною допомого (т. 1 а.с. 58).

17 липня 2017 року працівниками відповідача з виходом за адресою місця проживання позивача був складений акт про відмову позивача надати підтверджуючи документи поважності причин невиходу на роботу (т. 1 а.с. 53-54).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. із заявою, в якій зазначив, що 30 червня 2017 року відбулася зміна істотних умов праці, тому просив внести запис до трудової книжки та направити усі пов`язані з цим документи (трудову книжку, розрахунок по звільненню, інші грошові суми) (т. 1 а.с. 59-61).

У відповідь на заяви та звернення позивача уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайком С.А. було направлено позивачу лист №03-15/1078 від 28 липня 2017 року, в якому зазначено, що заява позивача про звільнення від 13 червня 2017 року була повернута йому за його проханням. Заява про звільнення від 30 червня 2017 року задоволенню не підлягала, про що позивача було повідомлено під розпис. Зазначив, що з 05 липня 2017 року ОСОБА_1 відсутній на роботі, тому банк вимушений фіксувати це у встановленому порядку. Просив прибути позивача до банку з будь-якими документами про поважні причини відсутності на роботі протягом липня 2017 року (т. 1 а.с. 65-66).

З 05 липня 2017 року по 11 вересня 2017 року відповідальними особами відповідача було кожного робочого дня за вказаний період складено акти про те, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, на телефонні дзвінки не відповідав, до роботи не приступав, про захворювання або інші причини відсутності не повідомляв, заздалегідь можливу відсутність та її причину не погоджував та не попереджував (т. 1 а.с. 68-113).

У матеріалах справи також містяться табеля обліку використання робочого часу ПАТ «Банк національний кредит» за липень-вересень 2017 року щодо ОСОБА_1 із зазначенням днів прогулу(т. 1 а.с. 114-116).

Заступником директора Департаменту охорони та безпеки Кастусік Д.В. було складено службову записку від 11 вересня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 відсутній без поважних причин на робочому місці з 14 липня 2017 року по теперішній час, вбачається прогул (т. 1 а.с. 117).

11 вересня 2017 року наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» Брайко С.А. № 275-к ОСОБА_1 звільнено за прогули без поважних причин, що мали місце з 14 липня 2017 року по 11 вересня 2017 року на підставі положень п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01 вересня 2015 року по 21 серпня 2016 року у кількості 5 днів та за період роботи з 01 вересня 2016 року по 13 липня 2017 року у кількості 21 календарний день (т. 1 а.с. 37).

Того ж дня ОСОБА_1 було направлено лист №03-15/1229, в якому повідомлялося про його звільнення та необхідність прибути для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки до ПАТ «Банк національний кредит». Також зазначено про можливість подати заяву на відправлення трудової книжки поштою (т. 1 а.с. 118).

Також ж змісту лист направлявся ОСОБА_1 повторно 21 вересня 2017 року (т. 1 а.с. 120).

15 вересня 2017року, 23 вересня 2017 року позивач подавав заяву про направлення йому трудової книжки та пов`язаних зі звільненням документів, грошової компенсації за вказаною в заяві адресою (т. 1 а.с. 122, 123).

Разом з листом №03-15/1422 від 10 жовтня 2017 року банком було направлено ОСОБА_1 трудову книжку, копію наказу про звільнення, копію платіжного доручення про перерахування коштів при звільненні на картковий рахунок, копію списку працівників, які перераховують кошти для зарахування ПК «Укргазбанк» ЗП 2-ої половини за вересень 2017 року (т. 1 а.с. 124).

Статтею 32 КЗпП України врегульовано питання переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Так, згідно із ч. 3, 4 цієї статті у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва та праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 у справі №6-2748цс15.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2017 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» видано наказ №24 «Про зміну істотних умов праці працівників - зміну назв посад відповідно до нової редакції штатного розпису ПАТ «Банк національний кредит», приведення назв посад у відповідність до Класифікатора професій» з 01 липня 2017 року. Тобто двомісячний строк повідомлення працівників про зміну істотних умов праці роботодавцем було дотримано (т. 1 а.с. 38).

З даним наказом позивача було ознайомлено 25 квітня 2017 року та вручено попередження про наступну зміну істотних умов праці. При цьому, ОСОБА_1 зі зміною істотних умов праці не був згоден про що зазначив письмово (т. 1 а.с. 39, 40).

Проте 23 червня 2017 року Уповноваженою особою видано наказ №35 «Про відміну дії наказу від 24 квітня 2017 року №24», а також дію вручених попереджень від 24 квітня 2017 року про зміну істотних умов праці окремих працівників Банку, про що під підпис було повідомлено ОСОБА_1 23 червня 2017 року (т. 1 а.с. 43-44).

Таким чином, змін істотних умов праці позивача не відбулося у зв`язку з відміною наказу про зміну істотних умов праці та вручених попереджень про зміну істотних умов праці.

Разом з тим, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ №35 від 23 червня 2017 року «Про відміну дії наказу від 24 квітня 2017 року №24», мотивуючи свою вимогу тим, що 30 червня 2017 року відбулися зміни істотних умов праці, які виразилися у масовому скороченні працівників у кількості 9 осіб із працюючих 32 осіб. Посилався на те, що у його підрозділі було звільнено двох працівників (юрисконсультів Макаренко С.В. та Шлапак І.С. ) з трьох працюючих, що значно збільшило навантаження на позивача.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 10 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва та праці, визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.

З матеріалів справи вбачається, що з посад юрисконсультів, у підрозділі який очолював позивач, Макаренко С.В. та Шлапак І.С. були звільнені з 30 червня 2017 року наказами відповідача від 27 червня 2017 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору), законність звільнення саме із зазначеної підстави була предметом розгляду судом в інших справах і доказів визнання такого звільнення незаконним до суду не надано (т. 2 а.с. 63-64 т. 3 а.с. 1-7).

Врахувавши вищезазначене та встановлені судом підстави ( п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку трудового договору) звільнення інших працівників, які працювали разом із позивачем в управлінні правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення ПАТ «Банк національний кредит», суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи позивача про скорочення посад і звільнення вищезазначених працівників у зв`язку із скороченням чисельності (штату) та істотну зміну умов праці самого позивача ОСОБА_1 .

Отже, встановивши, що права позивача наказом № 35 від 23 червня 2017 року «Про відміну дії наказу від 24 квітня 2017 року №24» не порушено, позовна вимога про його скасування задоволенню не підлягає.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи позивача про визнання незаконним та скасування наказу №275-к від 11 вересня 2017 року «Про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_1 ».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Як було встановлено, ОСОБА_1 з 04 липня 2017 року по 13 липня 2017 року перебував на лікарняному, про що йому було видано листок непрацездатності №975007.

Разом з тим, з 14 липня 2017 року по 11 вересня 2017 року позивач на роботу не виходив, був відсутній на робочому місці, до роботи не приступав, про що відповідальними особами ПАТ «Банк національний кредит» кожного робочого дня за вказаний період було складено акти (т. 1 а.с. 53-54, 68-113).

Подання позивачем 03 липня 2017 року заяви із зазначенням, що на думку позивача трудові відносини є припиненими у зв`язку зі зміною істотних умов праці, що відбулися 30 червня 2017 року, не надавало позивачу права невиходу на роботу після одужання і закриття листка непрацездатності 13 липня 2017 року.

Сам факт подання позивачем 11 липня 2017 року заяви про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), у задоволенні якої було відмовлено згідно проставленої на заяві резолюції керівника відповідача, не може бути підставою для висновку про припинення трудового договору із зазначеної позивачем підстави.

Докази того, що позивач з 14 липня 2017 року по 11 вересня 2017 року повідомляв роботодавця про захворювання або інші поважні причини відсутності на роботі у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 вчинив прогул, оскільки з 14 липня 2017 року не приступив до роботи, і поважних причин відсутності позивача на роботі у цей період до 11 вересня 2017 року суд не встановив, а тому вимога позивача про визнання незаконним і скасування наказу №275-к від 11 вересня 2017 року «Про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_1 » задоволенню не підлягає.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта) (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 12 липня 2017 року справі №6-2757цс16).

Оскільки звільнення позивача є законним, наказ про звільнення не скасовано, а відтак й похідні вимоги позивача ОСОБА_1 про зобов`язання ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 182 447,32 грн. та сплатити грошову компенсацію заподіяної моральної шкоди в розмірі 36 489,46 грн. задоволенню також не підлягають.

Отже, висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 лютого 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова