Справа № 523/5180/18
Провадження №2/523/988/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судових засідань - Мица А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності

ВСТАНОВИВ

Ухвалою суду від 25.11.2019 року, після повторного авторозподілу, цивільну справу прийнято головуючим по справі до провадження на стадії розгляду справи по суті.

Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права власності, в порядку набувальної давності, на 11/25 частки житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 104,28 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав визначених ст. ст. 328,344 ЦК України.

Позов мотивується тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинок, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить 11/25 частка вищевказаного майна.

13.03.1979 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 , що є відповідачем по справі, грошову суму за продаж будинку, що підтверджується розпискою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

У сторін по справі була домовленість, що вартість будинку - 7000,00 доларів США.

21.09.1993 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, згідно якого позивач передала відповідачу аванс у розмірі 1000 доларів США за придбання будинку, а в подальшому 26.09.1993 року позивач сплатила останній платіж, про що відповідачем складено розписку.

Після фактичної купівлі майна позивач почала проживати у вказаному будинку разом з родиною, сплачувати податки за земельну ділянку, комунальні послуги, проводити поточні ремонти будинку.

Через юридичну необізнаність позивач не вияснив, що спадкові права ОСОБА_5 юридично не оформлені, хоча будинок фактично належить позивачу.

Колишній власник відомий, тому відповідачем по справі є ОСОБА_2 , що узгоджується з п.13 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року.

Згідно п.14 зазначеної постанови, відсутність державної реєстрації права власності на майно не є перешкодою для застосування ст.344 ЦК України.

Добросовісність володіння позивачем майном підтверджується наданими доказами.

Відповідач відзиву та заяв і клопотань не надав.

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені про дату час та місце судового засідання належним чином.

Судом встановлено:

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинок від 29.10.1990 року, виданого Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м.Одеси та зареєстрованого в ОМБТІ, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить 11/25 частка житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 104,28 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Розпискою від 13.03.1979 року підтверджено отримання грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , за продаж 1/2 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с.14).

Розписками ОСОБА_2 від 21.09.1993 року та 26.09.1993 року підтверджено отримання ним від позивача ( ОСОБА_6 ) 7000 доларів США за продаж ним Ѕ будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15,16).

Дошлюбне прізвище позивача - ОСОБА_2 (а.с.24).

Фіскальними чеками та відповіддю з ДФС в Одеській області підтверджено сплату позивачем податків та комунальних послуг отриманих у будинку АДРЕСА_1 та відсутність у позивача податкового боргу (а.с.19-25).

Довідкою ОСОН «Крива Балка» від 28.11.2017 року підтверджено проживання і реєстрацію позивача у вищевказаному будинку з 28.09.1983 року (а.с.17).

Правовідносини, що виникли регулюються норами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 344 ЦК України встановлює, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем наданими доказами підтверджено безперервність та відкритість володіння спірним майном більш як 10 років.

Проте, факт добросовісного володіння спірним майном не доведений позивачем, адже позивачеві було достеменно відомо, при заволодінні чужим майном, про наявність у неї підстав для набуття права власності шляхом укладання з відповідачем договору купівлі-продажу, що підтверджується наданими позивачем розписками, а відтак, в даному випадку відсутність титулу для виникнення права власності за набувальною давністю.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши подані у справі доказі, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, адже позивачем не доведено, у сукупності, відкритого, безперервного та добросовісного володіння.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 - норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Також, постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17 визначено, що наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Отже, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.02.2020 року.

Суддя