КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9677/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Бусик О.Л., ухвалене в м. Київ 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Бімер», ОСОБА_1 про визнання недійсними договору комісії, договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договору комісії, договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивував тим, що з 2013 року йому на праві власності належить транспортний засіб - автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 . В період з 04 жовтня 2018 року по 07 жовтня 2018 року зазначений автомобіль був викрадений у м. Дніпро невстановленими особами. 09 жовтня 2018 року Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області зареєстроване кримінальне провадження за ч. 3 ст. 289 КК України за фактом незаконного заволодіння вказаним транспортним засобом.

20 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. посвідчена довіреність, видана нібито ОСОБА_2 на уповноваження ОСОБА_3 представляти його інтереси в будь-яких установах, організаціях і підприємствах, у тому числі в сервісних центрах МВС, МРЕВ, здійснювати будь-які юридичні дії, пов`язані з поданням документів та отриманням дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 . 21 листопада 2018 року в ТСЦ 8043 м. Києва проведена технічна операція «перереєстрація при втраті свідоцтва на реєстрацію» на підставі довіреності від 20 листопада 2018 року, виданої ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , якому видано дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» та нібито ОСОБА_2 укладено договір комісії № 013688 щодо продажу вказаного автомобіля. 27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу автомобіля. 28 листопада 2018 року в ТСЦ 8041 м. Києва на підставі вказаного договору купівлі-продажу автомобіль перереєстровано на нового власника ОСОБА_3 та присвоєно транспортному засобу д.н.з. НОМЕР_2 .

30 листопада 2018 року в ТСЦ 8046 м. Києва між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 8046/2018/1212299 транспортного засобу - автомобіля Mazda 6, зареєстровано його за новим власником та присвоєно д.н.з. НОМЕР_3 .

Проте жодних правочинів щодо розпорядження та відчуження належного йому вказаного транспортного засобу він не вчиняв та не підписував, з ОСОБА_3 або ОСОБА_1 не знайомий. Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 04 квітня 2019 року, проведеної експертно-криміналістичним центром МВС України, встановлено, що підписи у довіреності на ім`я ОСОБА_3 та у договорі комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Отже, відчуження належного йому майна - транспортного засобу було вчинено на підставі недійсного правочину та всупереч його волі як власника.

В подальшому працівниками ГУНП у м. Києві було встановлено місцезнаходження викраденого автомобіля та вилучено у ОСОБА_1 , після чого автомобіль доставлено до Соборного ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, де він і знаходиться в теперішній час. 23 травня 2019 року він через представника звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві щодо скасування технічних операцій з транспортним засобом і реєстрації транспортного засобу на ім`я ОСОБА_2 з видачею номерних знаків, однак листом від 17 липня 2019 року йому було в цьому відмовлено, оскільки кримінальне провадження, яким би встановлювався факт підробки (фіктивності) документів, не завершене.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги в жовтні 2019 року, просив визнати недійсним договір комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_2 , витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_3 , який на даний час знаходиться в Соборному ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві зареєструвати (перереєструвати), видати ОСОБА_2 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки на належний йому транспортний засіб, скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_1 на автомобіль та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 21 грудня 2018 року, видане ТСЦ 8046 РСЦ МВС в м. Києві, визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Mazda 6, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договір комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_2 , витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_3 , який на даний час знаходиться в Соборному ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на автомобіль, визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 21 грудня 2018 року, видане ТСЦ 8046 РСЦ МВС в м. Києві, зобов`язано Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві зареєструвати (перереєструвати), видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки ОСОБА_2 на належний йому транспортний засіб, визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Mazda 6, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві, частково не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києвавід 23 січня 2020 року в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві зареєструвати (перереєструвати), видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки ОСОБА_2 на належний йому транспортний засіб та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що пунктом 40 Порядку державної реєстрації транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, встановлено порядок скасування державної реєстрації, але ніяк не скасування державної реєстрації права власності, і на момент прийняття рішення про скасування державної реєстрації транспортного засобу у розпорядженні уповноваженої особи сервісного центру МВС повинні бути беззаперечні документальні докази того, що транспортний засіб був зареєстрований (перереєстрований) за фіктивними чи підробленими документами.

Зазначав, що наслідком скасування державної реєстрації є автоматичне анулювання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) способом, що не дозволяє його повторного використання, і долучається до матеріалів про скасування державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортного засобу.

Вказував, що позивач не звертався до територіальних органів з надання сервісних послуг МВС для здійснення реєстрації транспортного засобу на підставі копії рішення суду, засвідченої в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин, а тому суд дійшов до передчасного висновку про наявність правових підстав про зобов`язання РСЦ МВС в м. Києві вчинити такі дії.

Відповідач ОСОБА_1 , також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилався на те, що в судовому засіданні не підтверджений факт протиправного, незаконного вибуття поза волею позивача з його володіння спірного автомобіля. Висновки суду про те, що тільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів з відповідними заявами, що транспортний засіб начебто вкрадено, та того, що довіреність ОСОБА_3 начебто видана без участі позивача, не можуть вважатись доведеними, є бездоказові і невмотивовані. Судження того, що угода не могла бути укладена від імені позивача, буцімто свідчить про вибуття автомобіля з володіння позивача поза його волею, ґрунтуються на припущеннях.

Вказував, що судом встановлено, що другим після позивача власником спірного автомобіля був ОСОБА_3 , який набув право власності на нього в не заборонений законом спосіб - на підставі договору купівлі-продажу, але чи відбувся фактично такий договір, чи приймав позивач участь у відчуженні автомобіля, суд такі питання не досліджував через те, що такі позовні вимоги в суді не заявлялись. Не вирішуючи питання, яким чином відбулось відчуження автомобіля від його первинного власника на користь ОСОБА_3 , на підставі яких документів і за участі яких осіб, та чи відповідало вказане відчуження вимогам закону, суд першої інстанції позбавлений був можливості робити висновок про те, що автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею і відповідно до ст. 388 ЦК України має бути витребуваний з володіння останнього власника ОСОБА_1 на користь позивача.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 став власником спірного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що давало суду всі підстави зробити висновок про те, що ОСОБА_1 придбав автомобіль у власність у спосіб, що передбачений законом, і є добросовісним набувачем. В матеріалах справи знаходяться документи, які підтверджують правомірність придбання ОСОБА_1 транспортного засобу, і позивач не надав доказів того, що правочин щодо відчуження майна ОСОБА_1 є неправомірним, а тому у суду не було підстав для задоволення позову.

Посилався на правові висновки Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 61-27669св18, від 13 листопада 2019 року № 645/4220/16-ц, вказував, що добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству.

Зазначав, що судом не була надана належна оцінка відзивам на позов зі сторони ОСОБА_1 та РСЦ МВС в м. Києві, не надана оцінка фактичним обставинам по справі, а саме що при оформленні учасниками договорів купівлі-продажу та реєстрації транспортного засобу будь-які обтяження на момент реєстрації транспортного засобу були відсутні. Суд встановив, що автомобіль був викрадений у позивача, хоча на сьогодні судове розслідування не закінчено, факт крадіжки не встановлений, винні особи не встановлені судом. Також судом не встановлено, чи причетний позивач до видачі вказаної довіреності або які саме конкретні особи причетні до її оформлення та видачі, яку участь у цьому приймали позивач та нотаріус, на підставі яких саме документів і за яких обставин видана довіреність, належних і допустимих доказів в матеріалах справи немає. Посилання суду на висновок експерта не є встановленим фактом фіктивності довіреності, а лише одним із доказів у досудовому провадженні за фактами можливої підробки документів. Наразі довіреність від 20 листопада 2018 року не визнана недійсною, фальшивою або підробленою.

Позивачем ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 подано відзиви на апеляційні скарги, згідно яких позивач просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та наводив спростування доводів відповідачів в апеляційних скаргах.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 з 26 червня 2013 року є власником автомобіля Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а. с. 27 т. 1).

На а. с. 51 т. 1 знаходиться копія довіреності, складеної від імені ОСОБА_2 20 листопада 2018 року, зареєстрованої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за № 941, якою уповноважено ОСОБА_3 представляти його інтереси в будь-яких установах, організаціях і підприємствах, державних і адміністративних органах, незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, правоохоронних органах України, в т.ч. поліції, сервісних центрах МВС України, органах МРЕВ, тощо і здійснювати будь-які необхідні юридично значимі дії, пов`язані з поданням документів та отриманням дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на належний ОСОБА_2 легковий автомобіль марки Mazda 6, 2013 року випуску, VIN НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_1 .

На а. с. 52 т. 1 знаходиться копія договору комісії № 613688 від 27 листопада 2018 року, укладеного від імені ТОВ «Бімер» та ОСОБА_2 , за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу, марка і модель Mazda 6, 2013 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 .

На а. с. 53 - 54 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Бімер» та ОСОБА_3 , предметом якого є автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 .

На а. с. 55 - 56 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 листопада 2018 року № 8046/2018/1212299, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі якого ОСОБА_1 придбано автомобіль Mazda 6, 2013 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 .

09 жовтня 2018 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження 0002535 за заявою ОСОБА_2 про те, що в період часу з 04 жовтня 2018 року до 08 жовтня 2018 року, перебуваючи за адресою м. Дніпро вул. Космічна, біля буд. № 49-б невстановлена особа незаконно заволоділа його транспортним засобом автомобілем Mazda 6 чорного кольору, тип кузову седан-в, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN НОМЕР_6 , правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 3 ст. 289 КК України (а. с. 28 т. 1).

12 квітня 2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження 0000930 на підставі виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень із матеріалів правоохоронних органів, а саме в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0002535, передбаченого ч. 3 ст. 289, було встановлено факт підробки документів щодо реєстрації автомобіля Mazda 6 чорного кольору, тип кузову седан-в, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN НОМЕР_6 , правова кваліфікація - ч. 1 ст. 358 КК України (а. с. 29 т. 1).

На а. с. 30 - 45 т. 1 знаходиться копія висновку експерта № 3/1.1/218 від 04 квітня 2019 року, складеного експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на підставі ухвали про призначення судової почеркознавчої експертизи від 14 березня 2019 року, винесеної слідчим суддею у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 09 жовтня 2018 року за № 0002535. Експертом встановлено, що підпис та рукописний запис у графі «Підпис» у довіреності, яка зареєстрована в реєстрі за № 941, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис та рукописний запис у графі «Підпис» у договорі комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

23 травня 2019 року представник ОСОБА_2 звернувся до начальника Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві із заявою про скасування технічних операцій з транспортним засобом і проведення реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_2 із видачею свідоцтва про реєстрацію і номерних знаків (а. с. 46 - 48 т. 1).

Листом від 27 червня 2019 року Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві повідомив представника ОСОБА_2 , що скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу може бути здійснено тільки після отримання відповідних документів, що підтверджують, зокрема, факт підробки чи фіктивності документа, який став підставою для реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу; зважаючи, що 12 квітня 2019 року Соборним ВП ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження 0000930 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, за фактами підробки документів, тому підставою для скасування державної реєстрації транспортного засобу може слугувати судове рішення за результатом розгляду кримінального провадження, в якому встановлений факт підробки (фіктивності) документів, на підставі яких був зареєстрований автомобіль; в зв`язку із вищевикладеним рішення щодо перереєстрації автомобіля може бути прийняте після надходження обвинувального вироку суду чи постанови про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав (а. с. 49 - 50 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у нього було викрадено транспортний засіб автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 , який в подальшому реалізовано відповідачу ОСОБА_1 на підставі підроблених документів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 316 - 317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого 26 червня 2013 року, належить автомобіль Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_6 .

До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, щодо незаконного заволодіння цим транспортним засобом, та ч. 1 ст. 358 КК України щодо використання підроблених документів при реєстрації автомобіля.

Також судом встановлено, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 04 квітня 2019 року № 3/1.1/218, проведеної у кримінальному провадженні, підпис та рукописний запис у графі «Підпис» у довіреності, яка зареєстрована в реєстрі за № 941, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис та рукописний запис у графі «Підпис» у договорі комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Згідно із частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали про призначення експертизи.

За таких обставин судом першої інстанції було правомірно прийнято як доказ висновок експерта, який складено відповідно вимог чинного законодавства в рамках кримінального провадження. Крім того, експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтею 384, 385 КК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Висновок був досліджений судом першої інстанції як доказ, разом із іншими доказами, наданими сторонами. Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експерта, відповідачами не надано, власних клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлено.

При цьому апеляційним судом враховується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2020 року у справі № 363/2043/16-ц щодо оцінки висновку експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, під час розгляду цивільної справи.

З огляду на вищенаведене відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що він вважає вказаний висновок експерта неповним, так як учасники справи не формулювали питання для проведення дослідження і висновок не містить відповіді на ряд невстановлених судом обставин.

Апеляційний суд зауважує, що обставини, які вбачаються із висновку почеркознавчої експертизи, щодо неналежності підпису позивача у довіреності від 20 листопада 2018 року і договорі комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року, є достатніми для встановлення відсутності волі позивача на вчинення цих правочинів.

ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не досліджувались всі договори, на підставі яких було в подальшому відчужене спірне майно, та обставини їх укладення, а саме на підставі яких документів і за участі яких осіб вони були укладені, а також що на час набуття відповідачем автомобіля щодо нього не існувало будь-яких обтяжень у відповідному реєстрі МВС і позивачем не надано доказів неправомірності правочину щодо відчуження майна ОСОБА_1 , оскільки це не має правового значення в межах віндикаційного позову.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Судом першої інстанції встановлено, що ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного автомобіля ОСОБА_2 не здійснював, вказане майно вибуло з його володіння поза його волею внаслідок підроблення підпису в довіреності і договорі комісії, що підтверджується висновком від 04 квітня 2019 року № 3/1.1/218, складеним за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002535. Згодом спірний автомобіль був відчужений особою, яка не мала права ним розпоряджатися без відома позивача.

Ураховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності ОСОБА_2 поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування автомобіля від останнього набувача.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що на теперішній час незаконне заволодіння спірним майном позивача судовим рішенням у кримінальному провадженні не встановлено, так само як і не встановлено вину осіб у незаконному заволодінні належним позивачу майном, а також не встановлено факту фіктивності довіреності і договору комісії, у зв`язку з чим звернення з позовом є передчасним, спростовується зокрема тим, що пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2019 року, провадження № 61-27669св18, справа № 233/6223/16-ц, оскільки їх викладено у інших правовідносинах, які суттєво відрізняються, зокрема, не встановлювалась належність підпису позивача на правочинах щодо відчуження спірного майна, а висновки апеляційних судів, на які ОСОБА_1 також посилався, взагалі не мають враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Спростовуються змістом рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не надано належної оцінки відзивам на позов ОСОБА_1 та Регіонального сервісного центру МВС України, оскільки судом встановлено надходження таких відзивів і наведено їх зміст.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що після першого судового засідання повідомлення про розгляд справи не направлялися відповідачам ТОВ «Бімер» та ОСОБА_3 і розгляд справи проведений у їх відсутності без заслуховування пояснень, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи із доказами направлення судових повісток, і вказані особи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що задоволення позовних вимог про витребування у нього спірної квартири в добросовісного набувача, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, із посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року.

Твердження відповідача про те, що відібранням у нього транспортного засобу на нього покладається надмірний тягар, порушується принцип на мирне володіння майном, безпідставні, оскільки ОСОБА_1 , із власності якого витребовується майно, не позбавлений можливості як добросовісний набувач відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_3 , у якого він придбав спірний автомобіль, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/8499/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17.

Зазначені правові позиції сформовані у практиці Верховного Суду пізніше, ніж постанова Верховного Суду у справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року, на яку посилався відповідач в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для її застосування.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що витребування автомобіля у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності, позов в цій частині знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і підлягає задоволенню.

Разом із тим, помилковими є висновки суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року, виходячи із наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом заявлення позовних вимог про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважав порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За таких обставин позовні вимоги про визнання договору недійсним задоволені безпідставно і рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню.

Крім того, задовольняючи вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на автомобіль від 21 грудня 2018 року, зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві зареєструвати (перереєструвати), видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки ОСОБА_2 на належний йому транспортний засіб, суд першої інстанції жодним чином свого рішення не мотивував і не зазначив, із яких положень закону виходив, приймаючи таке рішення, обмежившись формальним посиланням на ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», не звернувши уваги, що предметом спору є транспортний засіб, тобто рухоме майно, на яке вимоги вищенаведеного Закону не розповсюджуються.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, передбачено, що цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Цей Порядок № 1388 є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх, а відтак скасування самим судом державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21 грудня 2018 року, а також зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві здійснити реєстраційні дії є прямим втручанням в дискреційні повноваження відповідача, встановлені вищенаведеним Порядком.

Також апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві, що п. 40 Порядку № 1388 встановлено порядок скасування державної реєстрації, але ніяк не скасування державної реєстрації права власності, як просив позивач і що фактично було задоволено судом.

Не можна погодитись також із висновками суду про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оскільки свідоцтво є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Крім того, відповідно до п. 5.7.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11 серпня 2010 року № 379, при скасуванні державної реєстрації свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) таких транспортних засобів та номерні знаки вилучаються. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) анулюється способом, що не дозволяє його повторного використання, і долучається до матеріалів про скасування державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортного засобу.

Отже, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу заявлені у спосіб, що не передбачений законом, і задоволенню не підлягали.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не оскаржені дії Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві щодо відмови здійснення реєстраційних дій за його заявою і не пред`явлено позовних вимог про зобов`язання відповідача розглянути його заяву про здійснення реєстраційних (перереєстраційних дій) в межах наданих йому повноважень.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновком суду в частині задоволення вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль з наступних підстав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права.

Враховуючи матеріально-правовий характер спору, належним способом захисту є витребування майна із володіння ОСОБА_1 , яке отримане ним на підставі неукладеного договору, що є підставою для звернення до Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві для здійснення державної реєстрації права власності на транспортний засіб, скасування попередньої реєстрації, відтак в такий спосіб порушене право позивача буде відновлено.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договору комісії, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобовязання виконати дії та визнання права власності ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині і в частині розподілу судових витрат, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційних скаргах.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, апеляційна скарга якого задоволена в повному обсязі, судові витрати в розмірі 5763 грн.

Судові витрати в розмірі 5763 грн. за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом не відшкодовуються, оскільки позовні вимоги до нього за результатами апеляційного перегляду залишаються задоволеними.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року в частині визнання недійсним договору комісії № 013688 від 27 листопада 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бімер» та ОСОБА_2 , скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на автомобіль марки Mazda, модель 6, тип кузову седан-в, 2013 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 2488, номер кузову НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_3 , визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 21 грудня 2018 року, зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві виконати дії, визнання права власності та в частині розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Бімер», ОСОБА_1 про визнання недійсними договору комісії, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобовязання виконати дії та визнання права власності.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (м. Київ вул. Арсенальна 9/11 ) судові витрати в розмірі 5763 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.