Провадження № 2/521/592/20
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.,
секретаря судового засідання - Петренчук О.В.,
Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») заборгованості за кредитним договором №30/07ф-6 від 02 лютого 2007 року у розмірі 108 304,17 грн., позовну заяву мотивовано наступним.
02 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № 30/07ф-6, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США, у тимчасове користування до 01.02.2017 року, за користування кредитними коштами встановлена плата 13,5 % річних.
У зв`язку із змінами у діючому законодавстві, відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було перейменовано на публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк». 18.05.2010 року у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців зареєстровано зміни найменування юридичної особи. ПАТ «ВіЕйБі Банк» є повним правонаступником відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк».
Згідно позовної заяви, банк виконав умови кредитного договору - надав відповідачу кредит, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором.
У порушення умов кредитного договору у встановлений строк відповідачем не проводилися чергові платежі, або проводилися частково, у зв`язку з чим відповідачем порушуються умови укладеного кредитного договору, пункт 2.4.4. якого зобов`язує відповідача щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з графіком погашення кредитних процентів.
Відповідно до п. 3.2.3. кредитного договору позивач має право вимагати дострокового погашення кредиту та сплати процентів за користування ним, у випадку невиконання відповідачем своїх зобов`язань за даним кредитним договором.
Згідно п. 3.3.4 кредитного договору відповідач зобов`язався сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом у строки та на умовах, що визначені цим договором.
Згідно позовної заяви, не зважаючи на прийняте рішення, станом на дату подачі позову, рішення залишається невиконаним. Станом на 08.08.2018 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором №30/07ф-6 від 02 лютого 2007 року, відповідно до розрахунку заборгованості становить 7 600 369,57 грн., з яких: кредит - 82 500,07 доларів США; відсотки - 130 842,44 доларів США; штраф/пеня (неустойка) - 1 835 630,09 грн.
Позивач просить стягнути частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року (відповідно до рішення суду від 15.04.2013 року) по 28.02.2010 року, і становить суму 4 008,14 доларів США (розшифровка: 13 196,43 - (642,81 + 8 545,48)). В перерахунку на національну грошову одиницю України (курс НБУ 27,021054 за один долар США станом на дату розрахунку: 08.08.2018 року) - 108 304,17 грн.
17.02.2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник ТОВ «Вердикт капітал» про заміну позивача його правонаступником у вищевказаній справі.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, в своїй позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надавав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 було укладений Кредитний договір № 30/07ф-6, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США, у тимчасове користування до 01.02.2017 року, за користування кредитними коштами встановлена плата 13,5 % річних.
У зв`язку із змінами у діючому законодавстві, відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було перейменовано на публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк». 18.05.2010 року у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців зареєстровано зміни найменування юридичної особи. ПАТ «ВіЕйБі Банк» є повним правонаступником відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк».
Судом встановлено, що банк виконав умови кредитного договору - надав відповідачу кредит, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором.
У порушення умов Кредитного договору у встановлений строк відповідачем не проводилися чергові платежі, або проводилися частково, у зв`язку з чим відповідачем порушуються умови укладеного кредитного договору, пункт 2.4.4. якого зобов`язує відповідача щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з графіком погашення кредитних процентів.
Відповідно до п. 3.2.3. кредитного договору позивач має право вимагати дострокового погашення кредиту та сплати процентів за користування ним, у випадку невиконання відповідачем своїх зобов`язань за даним кредитним договором.
Згідно п.п. 3.3.4 кредитного договору відповідач зобов`язався сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом у строки та на умовах, що визначені цим договором.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог статті 527 ЦК України, боржник зобов`язані виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання зобов`язання.
Згідно із статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлені строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позик якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процент встановлюються договором (ст.1048 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не поверну суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язанний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від, сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Судом встановлено, що справа за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вже розглядалась судом, згідно заочного рішення суду від 07 грудня 2010 року заявлені ПАТ «ВіЕйБі Банк» позовні вимоги були задоволені, а саме з ОСОБА_1 стягнено на користь ПАТ «ВіЕйВі Банк» заборгованість за кредитним договором за № 30/07ф-б від 02 лютого 2007 року з урахуванням процентів та штрафних санкцій - у загальному розмірі 749 098,24 гривень, з яких: загальна заборгованість за кредитом - 82 500,07 доларів США (660 825,56 грн.); нараховані відсотки за кредитом - 642,81 доларів США (5 148,91 грн.); прострочена заборгованість по відсоткам - 8 545,48 доларів США (68 449,29 грн.); штраф за несвоєчасне повернення кредиту - 980,07 доларів США (7 850,36 грн.); штраф за несвоєчасне повернення процентів - 851,95 доларів США (6 824,12 грн.).
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.04.2013 року в подальшому заочне рішення було переглянуте за заявою відповідача. При новому розгляду справи обґрунтування позову та заявлені вимоги не змінювались позивачем.
Дані факти були встановленні у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 15.04.2013 року, а отже згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Згідно ч. 2 п. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Зменшення або збільшення розміру позовних вимог це - особливі права позивача, що дозволяють йому уточнити розмір позовних вимог. По суті вимоги залишаються тими самими.
Отже, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 частину заборгованості за відсотками, що виникла з 16.10.2009 року (відповідно до рішення суду від 15.04.2013 року) по 28.02.2010 рік, і становить суму 4 008,14 доларів США (розрахунок: 13 196,43 - (642,81 + 8 545,48)), що була нарахована до ухвалення судом рішення Малиновського районного суд м. Одеси від 15.04.2013 року В перерахунку на національну грошову одиницю України (курс НБУ 27,021054 за один долар США станом на дату розрахунку: 08.08.2018 року) - 108 304,17 грн.
Суду не зрозуміло, чому позивач не звернуся до суду про збільшення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом з 16.10.2009 року (відповідно до рішення суду від 15.04.2013 року) по 28.02.2010 рік під час перегляду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 року, а залишив позовні вимоги незмінними, а саме виходячи з розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 16.10.2019 року.
Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в статтях 599-601, 604-609 ЦК України, в яких не передбачено такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.
Дане положення не позбавляє права кредитора саме на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК, а також не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені (які за відповідні періоди не були стягнутими), передбачені договором за несвоєчасну сплату кредиту.
Суд повністю погоджується з даним висновком Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 30.03.2012 р., проте, суд роз`яснює позивачу, що даний висновок ВСУ стосуються стягнення відсотків за користування кредитом, в порядку ст. 625 ЦК України, уже після ухвалення рішення, яке не виконане.
Отже, суд приходить до висновку, що позивач пропустив своє право на стягнення відсотків за користування кредитом, що передбачено ст. 625 ЦПК України, у період з 16.10.2009 року по 28.02.2010 рік, оскільки позивач під час перегляду заочного рішення від 07.12.2010 року не здійснив перерахунок заборгованості за користування кредитом та не збільшив позовні вимоги за даний період. Більше того, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.04.2013 року не було оскаржено позивачем, а тому, набрало законної сили 12.08.2013 року.
Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.
Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що в матеріалах справи не достатньо доказів для задоволення позову. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 625, 629, 1050, 1054, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 258, 259, 263, 264, 265, 280, 352 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
СУДДЯ: Бобуйок І.А.