Справа № 263/217/20
Провадження № 2/263/1030/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Налісної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якій банк просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2012 року № б/н станом на 28 листопада 2019 року у розмірі 19 325,70 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 615,02 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредитом кредиту - 10 615,02 грн., заборгованості за відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України - 1482,67 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 896,46 грн.

Вимоги позову банк мотивує тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 27 грудня 2012 року № б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Установлюючи кредитний ліміт та його зміни, банк керувався п. п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору, на підставі якого відповідачка дала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Так, між сторонами виникли правовідносини на підставі ст. ст. 207, 634, 638, 639, 642 ЦК України шляхом приєднання відповідачки до Умов та правил надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості. Таким чином, на порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилася зазначена заборгованість. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 549, 610, 617, 1050, 1054 ЦК України, банк просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач своїм правом не скористалася та відзив на позов на адресу суду не направила.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 січня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, роз`яснено сторонам право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив.

Уповноважений представник АТ КБ «ПриватБанк» до судового засідання не з`явився, разом із позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просила провести розгляд справи за її відсутності та застосувати позовну давність.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2012 року № б/н у розмірі 19 325,70 грн.

Судом установлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Відповідно до анкети-заяви від 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 ознайомилася із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку та цього дня отримала картку та пін-код, про що вказує її підпис в анкеті-заяві.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 27 грудня 2012 року № б/н, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 30 вересня 2019 року заборгованість відповідачки становить 19 325,70 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 615,02 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредитом кредиту - 10 615,02 грн., заборгованості за відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України - 1482,67 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 896,46 грн.

Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду», в якій зазначені умови кредитування, а саме: пільговий період - до 30 днів за кожною тратою, базова відсоткова ставка - 3 % на місяць, розмір щомісячного платежу - 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), пеня = пені 1 та пеня 2, де пеня = (базова процентна ставка за договором) / 30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня 2 = 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн./2 дол. США на місяць, нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн.; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500 грн. + 5 % від суми заборгованості.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 612 ЦК України).

Кредитний договір від 27 грудня 2012 року № б/н у встановленому законом порядку недійсним не визнаний та відповідачем оспорюється.

Крім того, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» сторони узгодили умови щодо сплати відповідачем відсотків за користування кредитом та інших платежів щодо оплати послуг банку та порядку нарахування та розміру пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

З доданого позивачем розрахунку вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань у відповідача виникла заборгованість у розмірі 19 325,70 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 615,02 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредитом кредиту - 10 615,02 грн., заборгованості за відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України - 1482,67 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 896,46 грн.

Відповідач не заперечувала фактів укладання кредитного договору, отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, не спростовувала розрахунок та розмір заборгованості.

Тому суд вважає, що заявлені банком вимоги ґрунтуються на наведених нормах матеріального права.

Однак, відповідач заявила про застосування позовної давності до вимог банку.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до пункту 1.1.2.1.2 клієнт зобов`язаний вчасно здійснювати оплату банківських послуг відповідно до тарифів банку. Здійснювати погашення заборгованості у строки та в розмірах, визначених договором.

Пунктом 2.1.1.3.1 визначено, що погашення кредиту та процентів здійснюється клієнтом щомісяця у такому порядку: клієнт доручає банку здійснювати списання грошей з його рахунку, у тому числі за рахунок кредитного ліміту, у розмірі процентів, які підлягають сплаті за цим договором, 1 числа календарного місяця наступного за місяцем. В якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту. За умови наявності невикористаного кредитного ліміту та за відсутності прострочених зобов`язань клієнта за цим договором; крім погашення процентів у порядку та на умовах, визначених абз. 2 п. 2.1.1.3.1, погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом внесення клієнтом коштів у готівковій або безготівковій формі в розмірі мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, за минулий місяць упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий з 27 грудня 2012 року.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічні висновки Верховного Суду України містяться у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та від 03 червня 2015 року № 6-31цс15.

Судом установлено, що кредитний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений 27 грудня 2012 року, місячний строк для погашення виниклої заборгованості за платежем закінчується 27 січня 2013 року, а трирічний строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, закінчився 27 січня 2016 року.

Банк направив позов 27 грудня 2019 року, а надійшов він 09 січня 2020 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, надавши розрахунок заборгованості станом на 30 вересня 2019 року.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що 16 квітня 2016 року та пізніше відповідачем періодично вносилися платежі на погашення кредиту, однак за період з 27 січня 2013 року по 27 січня 2016 року не вчинено жодного платежу.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Оскільки строк позовної давності зі сплати заборгованості сплив 27 січня 2016 року, то здійснення 16 квітня 2016 року оплати в рахунок погашення заборгованості, тобто вчинення дій за межами строку позовної давності не свідчить про те, що перебіг строку позовної давності перервано, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Факт того, що сторони узгодили між собою збільшену позовну давність до 15 років, що передбачено п. 1.1.6.4 Умов та правил, як підставу для задоволення позову та відсутність підстав для застосування приписів ст. 267 ЦК України, судом не приймається з наступних обґрунтувань.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, у пункті 1.1.6.4 яких установлено позовну давність тривалістю в 15 років, не містять підпису відповідача.

У той же час, приписами статті 81 ЦПК України передбачено, що на кожну сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення цих обставин має місце лише у разі представлення суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, як це регламентовано ст. ст. 77 - 80 ЦПК України, на підставі яких відповідно до ст. 76 ЦПК України суд може встановити наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Однак банком не представлено суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови та правила надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.

У заяві позичальника від 27 грудня 2012 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Отже, Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до 15 років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали.

Указаний висновок узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц, який відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України врахований судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на положення вищенаведених норм права, установлених судом обставин, необхідно дійти висновку про доведеність позивачем вимог та відповідно пропуск позовної давності за цими вимогами, про сплив якої та застосування наслідків заявлено відповідачем у справі, що дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 207, 267, 253, 258, 261, 526, 629, 634, 638, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 141, 206, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , МФО 305299, юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя О.М. Музика