22-ц/804/2639/20
266/2117/20

Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Галстяна Г.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Пантелєєва Д.Г., повний текст рішення складено 30 червня 2020 року,

у цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ»

про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до колишнього роботодавця - ТОВ «СРЗ», з яким він перебував у трудових відносинах з 17 червня 2009 року, працюючи на посаді маляра, звідки звільнився 15 жовтня 2019 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в день звільнення 15.10.2019 йому було видано трудову книжку, але не здійснено остаточного розрахунку при звільненні з підприємства, включаючи заробітну плату за жовтень 2019 року та інші належні виплати. На неодноразові звернення відповідач не реагував, переносив дату виплати заборгованості на більш пізню дату. 17 березня 2020 він звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про роботу в ТОВ «СРЗ» із зазначенням розміру помісячної заробітної плати в період з 17.06.2009 по 15.10.2019, на що у квітні 2020 року отримав довідку, в якій не містились відомості про розмір заборгованої заробітної плати. Разом з тим, 23.04.2020 відповідач виплатив йому заборгованість в розмірі 10852,34грн, тобто через шість місяців після звільнення з підприємства. Посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив стягнути з ТОВ «СРЗ» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.10.2019р. по 22.04.2020р. в сумі 39655,92грн., обчислений із середньоденного заробітку за два останні місяці, що передували місяцю, в якому сталося його звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «СРЗ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення роботодавцем в особі ТОВ «СРЗ» було вжито заходів для захисту прав ОСОБА_1 , який на дату звільнення не працював, однак йому було вчасно видано трудову книжку. З заявою про виплату всіх належних сум при звільненні в розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП України ОСОБА_1 не звертався. Після отримання звернення працівника ОСОБА_1 про видачу довідки про нараховану, але не виплачену зарплату, йому було в повному обсязі сплачено наявну заборгованість.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга (а.с. 37-40) вмотивована наступними доводами:

судом прийнято рішення тільки на підставі відзиву відповідача, аргументи якого, зокрема щодо відсутності позивача на робочому місці в день звільнення і його перебування у відпустці без збереження заробітної плати, не підтверджені документально не надані роботодавцем ні заява ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати, ні наказ Відповідача про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати із вказівкою строку такої відпустки; твердження суду, що ОСОБА_1 на дату звільнення не працював є не доведеною обставиною і такою, що не відповідає дійсності, але її встановлення мало істотне значення для правильного вирішення спору;

щодо порушення вимог процесуального права суд прийняв від відповідача відзив, поданий з пропуском передбаченого законом строку без письмового клопотання про поновлення пропущеного строку, без відомостей про відправлення його екземпляру позивачеві, що було підставою для залишення його без розгляду, чого суд не учинив;

позивач стверджує, що в день звільнення 15.10.2019 року він працював на роботі і напередодні не писав заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати; в день звільнення отримав трудову книжку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається за участі позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Ступака Д.Д., які підтримали доводи апеляційної скарги, а також у відсутність повідомленого належним чином про дату і час розгляду справи представника відповідача - ТОВ «СРЗ» (а.с. 63), неявка якого в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 17.06.2009р. перебував у трудових відносинах із ТОВ «СРЗ», працюючи на посаді маляра 3 розряду; звільнений з роботи 15.10.2018р. за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с. 6).

За інформацією роботодавця в довідках, в тому числі виданих на запит працівника від 17.03.2020р., розрахункових листах, інформації Пенсійного фонду України сукупний дохід в період з 17.06.2009 по 15.10.2019 склав 115420,05грн, в тому числі нарахована заробітна плата за жовтень 2019 - 9119,61грн, а до сплати - 7250,09грн (а.с. 9, 11-16).

Відомості про здійснення із позивачем розрахунку при звільненні, включаючи заробітну плату за жовтень відсутні.

Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради та Маріупольським міським центром зайнятості підтверджено, що ОСОБА_1 не отримував ніяких видів соціальної допомоги та виплат по безробіттю (а.с. 18, 19).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з подальшим постановленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

За змістом п.п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік,

премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що в день звільнення він був на роботі, отримав трудову книжку, але розрахунок при звільненні з ним роботодавець не учинив, навіть і згодом, попри його звернення з цього приводу і в подальшому. А в змісті апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджував, що не перебував станом на 15.10.2019р. у відпустці без збереження заробітної плати.

У відзиві на позовну заяву (а.с. 26-27, 29) ТОВ «СРЗ» вказує на те, що позивач не працював в день звільнення 15.10.2019р., і саме в цей день 15.10.2019р. йому було надано відпустку без збереження заробітної плати. Звернення від позивача в розумінні ст. 116 КЗпП України про виплату належних при звільненні сум до роботодавця не надходило.

За змістом статей 12, 11, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Проте, в обґрунтування доводів, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 26-27, 29) жодних достовірних, допустимих, належних доказів першоджерельного порядку про відсутність ОСОБА_1 на роботі в день звільнення, ТОВ «СРЗ» не надало, але дана обставина мала істотне значення для правильного вирішення спору.

До того ж, наведена у змісті відзиву відповідача обставина, що 15.10.2019р. ОСОБА_1 за його заявою було надано відпустку без збереження заробітної плати не відповідають дійсності і спростовуються даними трудової книжки позивача, згідно яких 15.10.2019р. роботодавцем було прийнято наказ № 321 про звільнення ОСОБА_1 з робот за ст. 38 КЗпП України (а.с. 6).

Отже, належним чином, роботодавцем ТОВ «СРЗ», на якого покладається тягар доказування відсутності вини у вчиненні порушення у трудовому спорі, зважаючи на наявність в його розпорядженні всієї документації щодо трудової діяльності позивача (включаючи кадрову та таку, що облікує відпрацьований працівником робочий час) - не спростовано аргументи позивача про присутність його на роботі в день звільнення, отримання ним в цей день трудової книжки, на що слушно наголошується у апеляційній скарзі. На ці обставини суд першої інстанції не зважив.

За таких обставин, а також враховуючи можливість підприємства здійснити розрахунок із звільненим працівником в день його звільнення 15.10.2019р. шляхом перерахування належних коштів на його картковий рахунок (саме про такий спосіб отримання заробітної плати під час роботи повідомив ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції), не вбачаючи з матеріалів справи жодних до цього перешкод непереборного характеру, беручи до уваги відсутність відомостей у суду про депонування підприємством належної при звільненні ОСОБА_1 суми коштів, колегія суддів вважає наявними підстави відповідальності роботодавця, унормовані ст. 117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України з покладенням на нього обов`язку сплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання у відзиві на позовну заяву ТОВ «СРЗ» (а.с. 26-27) на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. у справі № 682/3060/16-ц (у цій справі встановлено, що позивач в день звільнення не працював, вимоги про розрахунок не пред`являв, відмовився від отримання трудової книжки і наказу про звільнення, натомість роботодавець надсилав звільненому працівникові рекомендовані повідомлення про отримання трудової книжки) є безвідносним до конкретних обставин у спорі між ОСОБА_1 і ТОВ «СРЗ», що є відмінними між собою (здобутими судом доказами і представленими сторонами не доведено факту відсутності ОСОБА_1 на роботі в день звільнення, не спростовано тверджень позивача про його роботу в день звільнення і факт отримання ним трудової книжки).

Вирішуючи питання про обсяг середнього заробітку і перевіряючи розрахунок позивача, долучений до позовної заяви (а.с. 4), колегія суддів вбачає його часткову обґрунтованість, зважаючи на наступне.

Так, порядок обчислення середньоденного заробітку в розмірі 298,24грн. за своєю формулою відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі за текстом Порядок № 100): за основу взято відомості заробітної плати з довідки підприємства (а.с. 12) за два останні місяці, що передували події звільнення працівника у жовтні 2019р. це серпень і вересень 2019р., за які нараховано заробітної плати 14013,28грн і 11039,15грн; кількість робочих днів за ці два місяці за п`ятиденним графіком роботи позивача серпень 2019р. - 21р.д., вересень 2019р 21р.д.

Тож, належний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, розраховується за період з 16.10.2019р. по день, що передував фактичній виплати заборгованості, тобто по 22.04.2020р. включно, що загалом становить 132 робочих дні, а не 133 робочих днів, як помилково у розрахунку вказує позивач (у березні кількість робочих днів становить 21), і в грошовому виразі складає 39367,68грн (298,24грн х 132р.д.).

В частині визначення критеріїв для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, колегією суддів враховано правові висновки у постановах Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (п.п. 69-72, 91, 91.1-91.4), зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (10852,34грн сплачені на картковий рахунок ОСОБА_1 23.04.2020р.); період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості (з моменту звільнення у жовтні 2019 року і по момент фактичної виплати заборгованості у квітні 2020 року), і затримка не пов`язана з недобросовісними діями працівника; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (середній заробіток маже за 6 місяців), тобто тих втрат, які розумно можна було б передбачити для збереження рівня свого життя (за відсутності будь-яких інших доходів у позивача у спірний період, зокрема соціальних виплат або виплат по безробіттю - а.с. 18,19); співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Враховуючи ухвалення рішення суду недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права, таке рішення, з огляду на обґрунтованість апеляційної скарги, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення судом апеляційної інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39367,68грн., що відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав з неотриманням заробітної плати впродовж шести місяців, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та принципам пропорційності і розумного балансу.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати з оплати судового збору за ставками в ст. 4 Закону України Про судовий збір, пов`язані із розглядом справи в суді першої і апеляційної інстанції, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (заявлено позов на 39665,92грн або 100%, а задоволено позов на 39367,68грн або 99,3%; сплачено позивачем судовий збір загалом 2102грн, з них: 840,80грн за подання позовної заяви і 1261грн за подачу апеляційної скарги), що становить 2087,29грн. (99,3% від 2102грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 39367 (тридцять дев`ять тисяч триста шістдесят сім) гривень 68 копійок, з утриманням з цієї суми при виплаті податків і інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді першої і апеляційної інстанції, в сумі 2087 (дві тисячі вісімдесят сім) гривень 29 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко