Дата документу 06.08.2020 Справа № 554/5173/17
Провадження № 6/554/169/2020
У Х В А Л А

іменем України

06 серпня 2020 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Гальонкіної Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві подання головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Філонюк О.П. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И В :

До Октябрського районного суду м.Полтави надійшло подання державного виконавця, у якому він просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса проживання якої: АДРЕСА_1 , закордонний паспорт НОМЕР_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї за рішенням суду.

На обґрунтування подання зазначено, що на виконанні в Шевченківському ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває виконавче провадження АСВП №58592833 з примусового виконання виконавчого листа №554/5173/17, виданого Октябрським районним судом м.Полтави 04 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в сумі 39742,74 грн.

14 березня 2019 року державним виконавцем року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам.

У поданні зазначає, що рішення суду по сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено. Згідно отриманих виконавцем відповідей нерухомого майна за боржником не виявлено, джерела отримання доходів не встановлені.

26 лютого 2020 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі, та встановлено, що ОСОБА_1 за цією адресою не проживає, про що складено відповідний акт.

Відповідно до отриманих відомостей боржник дохід не отримує, підприємницьку діяльність не здійснює, транспортних засобів не зареєстровано, нерухоме майно та земельні ділянки (паї) у боржника відсутні. Згідно даних запиту до ДПС боржник має закордонний паспорт та у 2019 році неодноразово перетинала кордон та виїжджала за межі України, на сьогоднішній день тривалий час перебуває за кордоном.

Державний виконавець зазначає, що протягом тривалого часу боржник ухиляється від виконання рішення суду, ігнорує численні виклики та повідомлення державного виконавця про обов`язок боржника з`явитися до відділу ДВС та надати підтверджуючі документи про виконання останнім вищевказаного рішення суду. Борг боржником самостійно не погашається. За даних обставин вказує, на вагомі підстави вважати, що невжиття заходів щодо обмеження боржника в праві виїзду за кордон, призведе до унеможливлення повного та своєчасного виконання рішення суду.

Ураховуючи, що рішення боржником до теперішнього часу не виконане, а боржник ухиляється від його виконання, державний виконавець за погодженням з начальником ВДВС звернувся до суду з відповідним поданням, яке просить задовольнити.

У судове засідання державний виконавець не з`явився, у поданні просив про розгляд за його відсутності.

Боржник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву про розгляд без участі. Із поданням не погодилась, зазначивши, що про виконавче провадження і наявність заборгованості їй раніше не було відомо. Просила не обмежувати її у праві виїзду за межі України, оскільки можливо буде потребувати лікування за кордоном, про що надала копії медичних документів. З урахуванням викладеного просила в задоволенні заявлених вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подання, дослідивши додані до нього матеріали, а також надані суду боржником пояснення та документи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у таких випадках:

- якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Згідно з ч.2 вказаної статті суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Як вбачається з подання, на виконанні в Шевченківському ВДВС у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває виконавче провадження АСВП №58592833 з примусового виконання виконавчого листа №554/5173/17, виданого Октябрським районним судом м.Полтави 04 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в сумі 39742,74 грн.

14 березня 2019 року постановою головного державного виконавця Філонюк О.П. відкрито виконавче провадження та направлено копію даної постанови сторонам за вих.№11914 від 14 березня 2019 року.

Державним виконавцем здійснено запити щодо наявності майна та доходів боржника ОСОБА_1 , про що надані до суду копії відповідей на запити до ДФС України та ПФУ, ТСЦ, з яких вбачається, що джерела доходів у боржника не встановлені, на обліку як одержувач державних допомог не перебуває та жодних соціальних виплат не отримує, інформація про наявність пакетів акцій відсутня, інформація про реєстрацію транспортних засобів за боржником відсутня, інформація про підприємницьку діяльність боржника відсутня, відомості щодо права власності на нерухоме майно відсутні.

Також накладено арешт на нерухоме майно боржника, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, крім того, 22 квітня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт всього майна, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Як свідчить копія акту від 26 лютого 2020 року, державним виконавцем здійснено вихід за адресою проживання боржника, зазначеною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 , однак виявилось, що ОСОБА_1 за вказаною адресою фактично не проживає більше 10 років, власник квартири придбав житло у 2010 році, з того часу у ній проживає, інформацією про попередніх власників не володіє, унаслідок чого встановити будь-які відомості щодо місця проживання чи місця перебування боржника не вдалося.

Натомість, відповідно до копії листа управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради №16-20/12323 від 06.06.2019 року вбачається, що за даними, які містяться в реєстрі територіальної громади м.Полтави відомості щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.

Крім того, державним виконавцем долучено дані щодо перетину державного кордону боржником протягом 2019 року із припущенням про те, що дати виїзду та заїзду в період відкритого виконавчого провадження свідчать про те, що боржник виїжджала на заробітки за кордон або на відпочинок або проживання, не вживаючи заходів щодо погашення боргу, але вказані посилання заявника не підтверджені будь-якими іншими належними і допустимими доказами у їх сукупності.

Інших документів на обґрунтування доводів подання державним виконавцем до суду не надано.

Суд враховує ті обставини, що державним виконавцем на підставі виконавчого документа відкрито виконавче провадження, направлено запити для встановлення майнового стану боржника та здійснені певні заходи щодо розшуку його майна та джерел доходів боржника, а також накладено арешт на майно боржника.

Проте, достатніх доказів на підтвердження цих та викладених у поданні обставин державний виконавець до суду не надав.

Так, державним виконавцем взагалі не надано до суду переконливих даних про те, що боржник ОСОБА_1 була обізнана щодо вжитих відносно неї заходів у виконавчому провадженні та отримувала вказані виконавцем у поданні листи та виклики для вчинення виконавчих дій, а висновок виконавця про умисне ухилення боржника від виконання обов`язків, покладених на неї за рішенням суду, не ґрунтується на достатніх доказах. Зокрема, не долучено належних і допустимих доказів щодо викликів у спосіб, передбачений для вручення судових повісток тощо, на які ОСОБА_1 станом на 04.05.2020 року не з`являлась до відділу ДВС, на що посилається за змістом подання виконавець, та у своїй сукупності вказує на необґрунтованість таких доводів.

Натомість, останні дії державного виконавця з приводу повідомлення боржника про необхідність виконання судового рішення згідно наданих до суду матеріалів вчинялися ще період 2019 року, зокрема, підтвердження місця реєстрації, виявлення майна та транспортних засобів, накладення арешту на майно. Лише деякі запити здійснені державним виконавцем безпосередньо перед зверненням до суду з цим поданням, що вказує на недостатність вжитих з його боку заходів та дій у виконавчому провадженні.

Згідно пункту 2 наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» встановлено вимоги до подання, серед яких, обов`язкове обгрунтування наявності фактів ухилення боржника фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у пункті 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, що має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного.

Аналогічне положення закріплене і в роз`ясненнях Верховного Суду України, а саме: ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Ухиленням боржника від виконання своїх зобов`язань не можна вважати лише наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашення боргу в добровільному порядку.

Також відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, встановлений порядок звернення державного виконавця з поданням до суду щодо обмеження у праві виїзду за межі України та заборони в`їзду в Україну у разі невиконання боржником своїх зобов`язань. Вказаний нормативно-правовий акт передбачає, що подання державного виконавця повинно містити, зокрема підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, підставою для ухвалення судом рішення про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон є доведеність факту ухилення від виконання рішення суду.

Державним виконавцем не надано достатніх доказів, що боржник має намір виїхати за межі України та ухилитись від виконання покладених на нього обов`язків за рішенням суду.

Натомість, посилання виконавця у поданні на отриману ним інформацію про факти перетину боржником ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 державного кордону і наявність у неї закордонного паспорта самі по собі не свідчать про ухилення боржника з метою невиконання судового рішення.

Тому, суд вважає, що державним виконавцем не було вжито своєчасних та повних дій щодо примусового виконання рішення суду, а також щодо звернення до суду із відповідним обґрунтованим поданням.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Проте державний виконавець не надав об`єктивних даних про те, що він вчинив достатні та своєчасні дії щодо стягнення заборгованості за виконавчим документом, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», використав надані йому законом повноваження для виконання судового рішення.

Так, у поданні не наведено фактів ухилення боржника від виконання рішення суду, а також те, що боржник міг виконати свій обов`язок і у нього були всі реальні можливості для цього: наявність майна, грошових коштів тощо, а також його обізнаність про виклики до відділу ДВС для вирішення питань щодо погашення заборгованості.

Крім того, не доведено, що вичерпані всі засоби щодо виконання рішення суду без застосування до боржника обмеження у праві пересування особи, оскільки доказів належного примусового виконання судового рішення державним виконавцем у встановленому законом порядку до суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що державним виконавцем не доведено доцільності застосування до боржника заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у зв`язку із чим подання є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.33 Конституції України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII, ст.ст.260, 441 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Філонюк О.П. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня оголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.С. Гальонкіна