ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №578/1187/19

Номер провадження 22-ц/816/599/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року в складі судді Басова В.І., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 15 січня 2020 року,

в с т а н о в и в:

07 серпня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року у розмірі 14800,11 доларів США (еквівалент 398862,96 гривень за курсом 25,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.06.2019 року), з яких: 4904,71 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 9895,40 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 30 квітня 2011 року по 04 червня 2019 року.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, банк не погодився з висновком суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності, оскільки суд належним чином не дослідив докази по справі, які свідчать про переривання строку позовної давності. Зокрема, позивач звернув увагу на ту обставину, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 січня 2008 року №SUGWGІ, а 06 грудня 2016 року предмет іпотеки було реалізовано і кошти в розмірі 15193,65 доларів США були направлені на погашення кредитної заборгованості, які були також зараховані 06 грудня 2016 року. Ураховуючи викладені обставини, позивач вважає, що оскільки останній платіж за кредитом було здійснено 06 грудня 2016 року, тому строк позовної давності, який відповідно до п. 5.5. кредитного договору становить 5 років і спливає 06 грудня 2021 року, а не у липні 2018 року, як вважав суд першої інстанції, тому строк позовної давності у даній справі не пропущено.

Від представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а оскаржене рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення оскарженого рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит за № SUGWGІ, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 95000,00 грн, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом та строком погашення не пізніше 31 січня 2023 року (а.с. 10- 13).

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору виконання позичальником зобов`язань забезпечувалося іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

23 липня 2008 року ОСОБА_1 надала в банк заяву про конвертування залишку заборгованості по договору № SUGWGІ від 31 січня 2008 року в розмірі 93961,83 грн в валюту - долари США. (ас.14).

06 серпня 2008 року сторони уклали додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, згідно з умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кошти у розмірі 20368,17 доларів США у строк з 06 серпня 2008 року по 01 лютого 2018 року включно, зі сплатою відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості. Погашення кредиту повинно було здійснюватись у строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток № 1) (а.с. 16 18).

У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань щодо вчасного повернення кредитних коштів у останнього станом на 25 липня 2012 року виникла заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року у загальному розмірі 43751,88 доларів США, що за курсом 7,99 грн до 1 дол. США відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 липня 2012 року складало 349577,52 грн, з яких: 20098,36 доларів США - заборгованість за кредитом, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на поточну дату становило 160585,90 грн, 9435,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на поточну дату становило 75385,89 грн; 12514,48 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на поточну дату становило 99990,70 грн; 1704,01 доларів США - заборгованість по комісії, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на поточну дату становило 13615,04 грн.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення у вересні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 1804/2904/2012).

Заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2013 року, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на жиле приміщення, загальною площею 59,60 кв.м, житловою площею 35,10 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № SUGWGI від 04.02.2008 року), оціночна вартість якого станом на 14 січня 2008 року становила 126667,00 грн, ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с. 43 46).

На обґрунтування позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 31 січня 2008 року №SUGWGІ в загальній сумі 14800,11 доларів США, яка виникла станом на 04 червня 2019 року та складається із заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами, позивач надав відповідний розрахунок, з якого вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 4904,71 доларів США, а за процентами за користування кредитом, нарахованих за період з 30 квітня 2011 року по 04 червня 2019 року - 9895,40 доларів США (а.с. 6 8).

Не погоджуючись з заявленими вимогами, позивач ОСОБА_3 подала відзив на позов, в якому також просила застосувати наслідки спливу позовної давності (а.с. 40 42).

Розглядаючи заявлені вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції вважав, що позов не підлягає задоволенню за пропуском строку позовної давності. При цьому, суд взяв до уваги ті обставини, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 01 грудня 2008 року, а початок перебігу строку позовної давності за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання, тому п`ятирічний строк позовної давності, як вважав суд першої інстанції, сплив у липні 2018 року, а позов банком був поданий у серпні 2019 року, тобто, за межами п`ятирічного строку позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію, зміст якої зводиться до того, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Отже, вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, місцевий суд у повній мірі не врахував тієї обставини, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого з вересня 2012 року (звернення з позовом у справі № 1804/2904/2012) було змінено строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 31 січня 2008 року. Позивач отримав судове рішення від 30 липня 2013 року про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок кредитної заборгованості у розмірі 42751,88 долів США, яка нарахована станом на 25 липня 2012 року та яка складається з: 20098,36 доларів США заборгованості за кредитом, 9435,03 доларів США заборгованості за процентами; 12514,48 доларів США пеня та1704,01 доларів США комісія.

Таким чином, банк позбавлений права на нарахування процентів за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак, не позбавлений права на стягнення на свою користь сум, нарахованих станом на вересень 2012 року (дата закінчення строку кредитування, яка співпадає з датою пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки).

Ураховуючи, що у даній справі предметом позовних вимог є стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9895,40 доларів США , нарахованих за період з 30 квітня 2011 року по 04 червня 2019 року, при цьому, позивач не конкретизував розмір заборгованості за процентами, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору (вересень 2012 року), на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отриманих від реалізації заставленого майна в розмірі 15193,65 доларів США під час виконання судового рішення від 30 липня 2013 року, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги у вказаній частині щодо стягнення заборгованості за процентами у заявленому розмірі не знайшли свого підтвердження належними і достовірними доказами, тому є необґрунтованими.

Таким чином, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами не підлягає задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, як помилково вказав суд першої інстанції.

Крім того, перевіряючи законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) за пропуском строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

З узагальнених доводів апеляційної скарги позивача у даній справі вбачається, що 06 грудня 2016 року предмет іпотеки було реалізовано і кошти в розмірі 15193,65 доларів США в цей же день були направлені на погашення кредитної заборгованості.

Разом з тим, з меморіального ордера № 1 від 17 липня 2018 року, який знаходиться на а.с. 69, вбачається, що 17 липня 2018 року на кредитний рахунок позичальника було сплачено 15193,65 доларів США, платник: ОСОБА_1 .

На а.с. 69 також міститься виписка по рахунку ОСОБА_1 за № НОМЕР_1 за період з 17 липня 2018 року по 17 липня 2018 року, відповідно до якого саме 17 липня 2018 року було перераховано 15193,65 долари США за рахунок реалізації заставного майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 .

У той же час, відповідно до інформації з вказаного розрахунку заборгованості станом на 01 грудня 2016 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становив 15714,89 доларів США, а станом на 06 грудня 2016 року вказана складова заборгованості визначена у розмірі 521,24 долари США, тобто зменшилася (а.с. 6 8).

Заборгованість станом на 04 червня 2019 року за тілом кредиту, яку позивач просив стягнути на свою користь, банк визначив у розмірі 4904,71 долари США, посилаючись на наданий суду розрахунок (а.с.6 - 8).

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не довів обґрунтованості вимог пред`явленого позову стосовно визначення розміру заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту станом на 04 червня 2019 року в сумі 4904,71 долари США. Зокрема, з наданого позивачем розрахунку слідує, що після вересня 2012 року банк продовжував нараховувати відповідачці заборгованість за тілом кредиту, (розмір якої постійно змінювався) і процентами. 06 грудня 2016 року на погашення заборгованості відповідача з тіла кредиту позивачем було здійснено зарахування коштів, що підтверджується даними четвертого стовпчика розрахунку (станом на 01.12.2016 року залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) визначено в сумі 15714,89 долари США, а станом на 06 грудня 2016 року ця ж заборгованість становила 521,24 долари США). Однак, окремого стовпчика по даним щодо визначення дати сплачених сум з тіла кредиту та їх розміру розрахунок заборгованості не містить. При цьому, залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) станом на 01.12.2016 року, 06.12.2016 року, 31.12.2016 року та 03.01.2017 року залишився незмінним та становив 4383,47 долари США, а починаючи з 04.01.2017 року вказана сума стала зменшуватись аж до 01.02.2018 року включно і дійшла до 0,00 доларів США. Зазначена сума у 0,00 доларів США обліковується і станом на кінцеву дату розрахунку (04.06.2019 року) (а.с. 6 8).

У той же час, у виписці по кредитному рахунку відповідача (а.с. 69) не відображений платіж за грудень 2016 року, а наявні лише дані про зарахування коштів саме 17 липня 2018 року в сумі 15193,65 долари США. Крім того, вказана розрахункова операція не відображена у розрахунку заборгованості.

Отже, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги позивача про те, що останній платіж за кредитним договором було здійснено саме 06 грудня 2016 року.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити остаточний розмір заборгованості за тілом кредиту, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який первісні документи на підтвердження розрахунку боргу суду не надав. Крім того, на обставини щодо погашення частини кредитної заборгованості за рахунок продажу предмета застави банк у позовній заяві взагалі не посилався.

До того ж, з доданої до апеляційної скарги Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що реєстрація права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_2 відбулася 03 травня 2017 року на підставі договору іпотеки, виданого 29 березня 2017 року. Проте, даних про продаж вказаного іпотечного майна 06 грудня 2016 року, про що йдеться в апеляційній скарзі, надана банком інформація не містить.

Ураховуючи викладене, клопотання позивача про прийняття нових доказів, а саме: Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на думку колегії суддів, не підлягає задоволенню, приймаючи до уваги і ту обставину, що банк не був позбавлений можливості надати вказаний доказ до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду, на думку колегії суддів, підлягає зміні вчастині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що місцевий суд при вирішенні заявлених позовних вимог неповно з`ясував обставини справи та безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Разом з тим, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що звернення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 січня 2008 року №SUGWGІ відбулося за рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2011 року.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1, п.п. 1,4; 376 ч. 4, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 15 січня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2020 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

І.В. Орлов