РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вортекс Груп» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

29.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Вортекс Груп», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № від 29.05.2015 року в цілому разом з додатком.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 29.05.2015 року між ТОВ «Вортекс Груп» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № . Відповідно до п.1.1 та п. 2.1 Кредитор надає Позичальнику кредит на умовах, передбачений Договором та/або додатками до Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитору кредит і сплатити нараховані проценти відповідно до Графіку платежів. Відповідно до п. 2.2 Кредитного договору мінімальний розмір кредиту становить 500 грн. Пункт 2.3.Кредитного договору встановлює, що максимальний ліміт кредитної ліні складає 28 500 грн. Відповідно до цих умов Кредитного договору Позивачу було встановлено ліміт кредитної лінії та надано суму 6000 грн. Кредит та проценти за користування кредитом погашаються в дату, визначену графіком платежів, що є невідємною частиною Кредитного договору, згідно п.2.8. Дата погашення вважається датою зарахування коштів на рахунок кредитора, вказаний у розділі 13 Кредитного договірну, відповідно до п.5.3 договору.

Згідно п.п.2.5,2.6 кредитного договору кредитна лінія є відновлювальною, після погашення траншу надається можливість отримання позичальником наступного траншу, але лише в розмірі та в межах ліміту кредитної лінії.

Договір вважається укладеним з моменту прийняття його умов позичальником і діє на протязі 10 років, відповідно до п. 2.4 кредитного договору.

В частині виконання зобов`язань позичальника з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також сплати штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання умов договору, і в частині нарахування процентів до моменту належного виконання. Сторони підписують договір шляхом аналогу власного підпису - паролю, яким позичальник має доступ до особистого кабінету на веб-сторінці відповідача, та з допомогою якого підтверджує свою особу на здійснення подібних електронних операцій, п.1.11 Договору.

Кредит надано на споживчі цілі (п.2.7. кредитного договору).

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено сплату процентів за користування Кредитом, відповідно до загальної суми виданого кредиту за день користування грошовими коштами, в розмірі простої фіксованої ставки, що становить - 1,4 % . За продовження строку користування кредитом позичальником сплачується кредитору відповідна комісія, яка сплачується не пізніше останнього дня строку кредиту (траншу) в розмірі вказаному на домашній сторінці у особистому кабінеті на сайті відповідача, пункт 5.9 кредитного договору.

Розділом 10 кредитного договору передбачено відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання умов договору. Так у відповідності з умовами п.10.3 кредитного договору позичальник сплачує пеню кредитору в розмірів 1,5 % від суми кредиту за кожен день прострочення повернення кредиту, при цьому пеня нараховується через 3 дні після останнього дня повернення суми кредиту.

Кредитний договір складається з власне самого кредитного договору та додатку 1, що є графіком розрахунків, пункт 1.10 кредитного договору.

Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», а тому вказаний кредитний договір та додаток до нього має бути визнано недійсним.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала повноваження представнику.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 29.05.2015 року між ТОВ «Вортекс Груп» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № (а.с. 11-12).

Відповідно до п.1.1. кредитного договору кредит - грошові кошти, які Кредитор надає в розмірі та на умовах, передбачених даним Договором, а Позичальник зобов`язується у визначений строк повернути і сплатити нараховані проценти за користування грошовими коштами.

Відповідно до п. 2.2 Кредитного договору мінімальний розмір кредиту становить 500 грн. Пункт 2.3.Кредитного договору встановлює, що максимальний ліміт кредитної ліні складає 28 500 грн.

ОСОБА_1 було встановлено ліміт кредитної лінії та надано суму 6000 грн.

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено сплату процентів за користування Кредитом, відповідно до загальної суми виданого кредиту за день користування грошовими коштами, в розмірі простої фіксованої ставки, що становить - 1,4 % . За продовження строку користування кредитом позичальником сплачується кредитору відповідна комісія, яка сплачується не пізніше останнього дня строку кредиту (траншу) в розмірі вказаному на домашній сторінці у особистому кабінеті на сайті відповідача, пункт 5.9 кредитного договору.

Розділом 10 кредитного договору передбачено відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання умов договору. Так у відповідності з умовами п.10.3 кредитного договору позичальник сплачує пеню кредитору в розмірів 1,5 % від суми кредиту за кожен день прострочення повернення кредиту, при цьому пеня нараховується через 3 дні після останнього дня повернення суми кредиту.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони також мають прав укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 12.4 кредитного договору позичальник підтверджує, що до укладення цього договору він, зокрема: отримав від кредитора інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; ознайомлений зі своїми правами згідно ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; згоден з тим, що інформація надана йому кредитором з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Позичальник дає свою згоду на передачу своїх персональних даних і їх обробку з ціллю оцінки фінансового стану позичальника і його можливості виконати свої обов`язки по договору .

Відповідно до п. 12.6 кредитного договору недійсність окремих умов даного договору не тягне за собою недійсність договору в цілому і не звільняє позичальника від обов`язку повернути кредит і виплатити ти проценти за користування кредитом.

Суд звертає увагу на те, що за нормами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтею 15 Закону закріплено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію.

Отже, законодавчо закріплений обов`язок банку надати споживачу інформацію про послугу у письмовому документі.

Підписанням кредитного договору, ОСОБА_1 підтвердила, що отримала всю інформацією про правила кредитування у ТОВ «Вортекс Груп».

За таких обставин суд вважає, що твердження позивача про те, що банк не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту є необґрунтованими та спростовуються належними доказами.

Статею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії, але лише тоді коли вони не були зазначені у договорі.

Тобто, законом передбачено право позичальника, у разі нарахування комісії за користування кредитними коштами, не сплачувати їх, якщо про інше не було домовленості.

За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Із цього пункту слідує, що банкам надано право нараховувати як відсотки так і комісію, та страховий платіж якщо вони передбачені договором.

Крім того, суд вважає помилковим твердження позивача про те, що при укладанні кредитного договору були недотримані вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів, щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Однак суб`єктами даних правовідносин є підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності.

Таким чином, посилання позивача на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» є безпідставними, оскільки позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності та отримувала кредитні кошти на споживчі потреби як фізична особа.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що вимикають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054-1055), статті 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 діяла як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мала вільне волевиявлення, вона діяла у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодилася з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору.

На момент укладення договору ОСОБА_1 не вважала положення кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують її права, а якщо б вважала, то могла б від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів. Проте, цього не було зроблено.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір кредиту між сторонами підписаний уповноваженими особами, договір містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позичальника з пропозицією щодо укладання договору та погодження кредитодавцем на укладення такого договору.

На переконання суду, при укладенні умов спірного кредитного договору позичальник ОСОБА_1 діяла вільно та виходила виключно з власних інтересів, рішення про вибір ТОВ «Вортекс Груп» в якості контрагента та про вступ із ним у договірні відносини прийняла на власний розсуд.

Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у формі, встановленій законом; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При укладанні та підписанні договору дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови. Кредитодавець передав позичальнику грошові кошти (кредит), остання їх прийняла.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору та додатку до нього недійсним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст 3, 12, 76-81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, на підставі ст. ст.4, 13, 15, 16, 203, 215, 626,627,638 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію»,суд

вирішив:

В задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя: В.В. Прохоренко