ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/2200/19
Провадження № 22-ц/4820/1374/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №689/2200/19 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року (суддя Шевчик О.М.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) вказувало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.12.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним були виконанні усі взяті на себе зобов`язання за Договором та угодою, тоді як відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість станом на 30.09.2019 року у розмірі 441614,20 грн. з яких: 7725,87 грн. - заборгованість за кредитом; 429023,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4865,30 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Банк зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 122002,68 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.05.2012 року та судові витрати.

Заочним рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.05.2012 року в сумі 7725,87 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить змінити оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог банку в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що у цій справі договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачкою укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору. Апелянт вказує, що відсутність підпису відповідачки на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Банк вказує, що ОСОБА_1 отримала кредитний ліміт на кредитну картку та користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Встановивши, що Банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, районний суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Крім того, Банк вважає, що суд першої інстанції помилково послався на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржує заочне рішення Ярмолинецького районного суду від 17.06.2020 року в частині відмови у позові щодо стягнення відсотків. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні відсотків відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між сторонами кредитного договору від 07 травня 2012 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачкою, відповідно до якої зазначається, що позичальник виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Кредитка «Універсальна»» із бажаним кредитним лімітом за цією карткою в розмірі 2000 грн. та підписанням цієї Анкети - заяви позичальник приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, що розміщені на офіційному сайті банку www.a-bank.com.ua, які разом з Пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір про надання банківських послуг і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами банку , які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 8).

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідачка користувалася картковим рахунком і використовувала кредитні кошти, цим самим прийняла пропозицію Банку та уклала кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. Позивач також вказує, що у зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право вимоги до відповідачки щодо повернення кредитної заборгованості в сумі 122002,68 грн., з яких: 7725,87 грн. - заборгованість за кредитом; 114276,81 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 07.05.2012 року по 29.01.20118 року.

Відмовляючи у стягненні заборгованості по відсоткам в сумі 114276,81 грн. суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відсутні правові підстави для їх стягнення із ОСОБА_1 , адже Банком не надано належних та достовірних доказів того, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитом, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку і Тарифи (а.с. 10-33) розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та, саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі останнім саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні законні підстави для стягнення із ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами. А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права в частині відмови у стягненні із відповідача відсотків за користування кредитними коштами є безпідставними.

І виписка про рух коштів клієнта Банку ОСОБА_1 не є достатнім доказом на підтвердження наявності законних підстав для стягнення із відповідачки відсотків за користування кредитними коштами.

Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції порушив засади змагальності сторін і без будь-яких заперечень відповідачки та наданих останньою доказів відмовив у позові в частині стягнення відсотків, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже неявка ОСОБА_1 до суду не свідчить про беззаперечне визнання нею підстав позову та позовних вимог в цілому. А відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно послався на судову практику Верховного Суду є помилковим, адже суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України вірно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, адже правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України є такими, що не заслуговують на увагу, адже АТ КБ «Приватбанк» не заявляло вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами саме на рівні облікової ставки Національного банку України та позивачем не надано суду першої інстанції відповідного розрахунку заборгованості. І за таких обставин у суду були відсутні підстави для стягнення процентів в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Посилання апелянта на висновки суду, що викладені в постанові Верховного суду від 23.12.2019 року у справі №572/1169/17, як на підставу для стягнення із ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами є такими, що не заслуговують на увагу, адже у справі №572/1169/17 встановлено, що у заяві позичальника сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору, а по цій справі встановлено, що у Анкеті - заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.04.2018 року процентна ставка по кредиту між сторонами не узгоджена.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню; повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку; правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай