Постанова

Іменем України

08 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 409/1248/17

провадження № 61-23235св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Луганського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Дронської І. О., Єрмакова Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Луганського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199.

Відповідно до умов зазначеного договору банк зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 430 000, 00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20 % річних в порядку, на умовах та в строки, передбачені договором. Зазначена процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. Кредит надавався на 77 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 25 грудня 2018 року на придбання одноповерхового жилого будинку та земельних ділянок.

Відповідно до пункту 1.5. кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 5 584, 42 грн, починаючи з серпня 2012 року та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з липня 2012 року, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки від 26 липня 2012 року з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку.

Позивач свої зобов`язання виконав.

В порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 02 червня 2017 року утворилась заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199, яка складає 591 579, 87 грн, в тому числі: борг за кредитом за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року в розмірі 301 558, 34 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 02 червня 2017 року в розмірі 175 648, 37 грн; інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по квітень 2017 року в розмірі 98 417,15 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 02 червня 2017 року в розмірі 15 956,01 грн.

З урахуванням викладених обставин, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199, яка складає 591 579, 87 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 липня 2019 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199 станом на 02 червня 2017 року у сумі 470 155,57 грн, в тому числі: борг за кредитом за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року в розмірі 301 558,34 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року в розмірі 54 224,07 грн; інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по квітень 2017 року в розмірі 98 417,15 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 02 червня 2017 року в розмірі 15 956,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199 станом на 02 червня 2017 року у сумі 470 155,57 грн, в тому числі: борг за кредитом за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року в розмірі 301 558,34 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року в розмірі 54 224,07 грн; інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по квітень 2017 року в розмірі 98 417,15 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 02 червня 2017 року в розмірі 15 956,01 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідачі позов визнали частково, визнана заборгованість у розмірі 355 782, 41 грн, в тому числі 301 558,34 грн - борг за кредитом та 54 224,07 грн - борг за відсотками. Також, вказує, що судом має бути прийнято до уваги сплату ними 121 424, 30 грн.

Частково не погодившись з таким рішенням суду, банк подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Луганського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 липня 2019 року змінено, скасовано його у частині визначення розміру стягнень суми заборгованості та суми судових витрат за договором про іпотечний кредит, та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199 станом на 02 червня 2017 року у сумі 591 579, 87 грн, в тому числі: борг за кредитом за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року в розмірі 301 558,34 грн; проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2017 року в розмірі 175 648,37 грн; інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом з серпня 2014 по квітень 2017 в розмірі 98 417,15 грн; три проценти річних за прострочення боргу за кредитом та процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 02 червня 2017 року в розмірі 15 956, 01 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідні виписки по рахунках відповідача, за якими обліковується заборгованість за кредитним договором, у сукупності з іншими письмовими документами є належними доказами на підтвердження видачі кредиту та подальшого його обслуговування. Крім того, суд зазначив, що на усіх квитанціях про сплату зазначені дати до 01 серпня 2014 року. Тобто фактично всі суми сплати кредиту та процентів були враховані банком при розрахунку заборгованості за кредитом.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга на постанову Луганського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили суд оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

07 лютого 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від АТ «Ощадбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому банк просить суд у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

23 січня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 договору про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199 остання отримала кредит у розмірі 430 000,00 грн.

Згідно умов договору, позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.

Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань 26 липня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язуються перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Статтею 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Апеляційний суд встановив, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Разом із тим, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 02 червня 2017 року утворилась заборгованість за договором про іпотечний кредит від 26 липня 2012 року № 43_199, яка складає 591 579, 87 грн.

Зазначене, крім іншого, підтверджується банківськими виписками про рух коштів за основним боргом по кредиту та процентами.

Вказані банківські виписки отримано з автоматизованої банківської системи «БАРС Millennium» ПАТ «Державний ощадний банк України». Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до АБС «БАРС» є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254. Відповідно до абзацу 2 пункту 2.1. глави 2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації.

Виписки по рахункам позичальника, які внесені до плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, який в свою чергу, затверджений Постановою Правління Національного Банку України від 17 червня 2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України»: 1) Виписка по рахунку НОМЕР_1 за період з 26.07.2012 по 02 червня 2017 року. У виписці зазначена інформація про кошти, які видані згідно кредитному договору та суми, які переносяться на прострочку в разі несплати Позичальником чергового платежу по основному боргу. 2) Виписка по рахунку НОМЕР_2 за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року. У виписці зазначена інформація про облік простроченої заборгованості за основним боргом та суми сплати простроченого боргу. 3) Виписка по рахунку НОМЕР_3 за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року. У виписці зазначена інформація про суму нарахованих відсотків за кредитом та суми, які переносяться на прострочку в разі несплати Позичальником чергового платежу по відсоткам. 4) Виписка по рахунку НОМЕР_4 за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року. У виписці зазначена інформація про суми прострочених відсотків за кредитом та суми сплачених прострочених відсотків. 5) Виписка по рахунку НОМЕР_5 за період з 03 червня 2017 року по 06 серпня 2019 року. У виписці зазначена інформація про погашення прострочених процентів за кредитом. 6) Виписка по рахунку НОМЕР_5 за період з 26 липня 2012 року по 02 червня 2017 року. У виписці зазначена інформація про погашення основного боргу та процентів за кредитом.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідні виписки по рахунках відповідача, за якими обліковується заборгованість за кредитним договором є належними доказами на підтвердження видачі кредиту та подальшого його обслуговування.

При таких обставинах, на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, банк, приймаючи до уваги прострочення боржником повернення кредитних коштів та процентів за користування ними, звернувшись із цим позовом до суду, обґрунтовано використав право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Також, оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, він, у відповідності до положень частини другої статті 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що всі суми сплати кредиту та процентів були у повній мірі враховані банком при розрахунку заборгованості за кредитом.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнень суми заборгованості за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги щодо недоведення позивачем своїх вимог є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Так, зокрема, кредитором наданий детальний розрахунок кредитної заборгованості та виписки по рахунках, які суд оцінив у тому числі з урахуванням сплачених позичальником сум та у взаємному зв`язку з іншими доказами у їх сукупності. Крім того, наявність кредитних правовідносин між сторонами у справі відповідачі не заперечують.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев