Постанова

Іменем України

14 вересня 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/11212/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Остапчук Т.В.

від 26 вересня 2019 року

у справі №757/59536/18-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ",

про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідачем в односторонньому порядку збільшено суму договору фінансового лізингу, внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності, як поручителя, звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк), в якому просив визнати припиненими Договори поруки №DNH2LBI1562/DP та №DNH2LBI1752/DP від 24.09.2014, укладеними між ОСОБА_1 , та АТ КБ "ПриватБанк".

Позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем в забезпечення виконання зобов`язань за двома договорами фінансового лізингу від 24.09.2014, укладеними між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ" (далі - ТОВ "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ"), в цей же день укладено два договори поруки. В подальшому йому стало відомо, що відповідач в односторонньому порядку, не повідомивши поручителя, в порушення пунктів 4.2. договорів поруки, збільшив суми договорів фінансового лізингу.

Зазначав, що в березні 2018 року він звертався до відповідача з проханням надати інформацію про наявність грошових зобов`язань лізингоодержувача за договорами фінансового лізингу з детальним розрахунком, строками виконання зобов`язань, угоди, з яких виникли відповідні зобов`язання та надати відповідну виписку. Банком надано відповідь, в якій зазначено що запитувана інформація надається у вигляді довідок, які можливо сформувати і роздрукувати з "Приват24 для Бізнесу". Однак, у ОСОБА_1 не має доступу до "Приват24 для Бізнесу", оскільки він є фізичною особою.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що в порушення вимог процесуального закону позивачем не доведено належними доказами обставини, на які він посилається у позовній заяві. Позивач в позовній заяві цитує текст договору поруки, однак жодні зміни до договорів поруки не вносилися.

Вказував, що твердження позивача про те, що він не має доступу до "Приват24 для Бізнесу" є безпідставними, оскільки з договорів фінансового лізингу вбачається, що ОСОБА_1 є директором ТОВ "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ".

Також вказував, що умовами договорів поруки погоджено, що поручитель дав свою згоду на збільшення зобов'язань за договорами фінансового лізингу в розмірі таких збільшень та додаткові угоди про такі збільшення з поручителем не потрібні. Договори поруки, зокрема в частині визначеного обсягу відповідальності, у визначеному законом порядку не визнані недійсними.

За наведених обставин просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відповідач на клопотання позивача про витребування доказів, а саме інформації щодо зобов`язань ОСОБА_1 перед АТ КБ "ПриватБанк" у взаємовідносинах, визначених договорами поруки, відповідні документи не надав, а лише процитував положення договорів поруки та вказав, що позивач має інформацію щодо зобов`язань, так як є директором ТОВ "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ". Вважав, що дана відповідь відповідача не відповідає реальним обставинам справи. Натомість, суд першої інстанції всупереч положенням ст. 84, 229 ЦПК України взяв до уваги таку відповідь відповідача та встановив, що це є належним доказом.

Суд дійшов хибного висновку, що позивач надав свою згоду на майбутнє збільшення зобов'язання за договором фінансового лізингу шляхом викладення такої згоди в пунктах 1.1. договорів поруки. На думку позивача не може бути підставою для беззаперечної згоди поручителя на збільшення зобов'язання умови викладені в п. 1.1. договорів поруки, тому що даний пункт не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження, а докази такого узгодження відсутні.

Також, в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив обставини, які наводив у позовній заяві.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач подав відзив. Вказував, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, дотримався вимог матеріального та процесуального закону. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", укладено два договори поруки: №DNH2LBI1562/DP та №DNH2LBI1752/DP.

Згідно умов даних договорів ОСОБА_1 поручився перед Банком за виконання ТОВ "РОСТ КАПТІАЛ АКТИВ" зобов`язань договорами фінансового лізингу, а саме: №DNH2LBI1562 та №DNH2LBI1752, укладеними 24.09.2014 між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ". На час укладення договорів поруки ОСОБА_1 обіймав посаду директора ТОВ "РОСТ КАПІТАЛ АКТИВ".

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що йому стало відомо про збільшення відповідачем в односторонньому порядку, без повідомлення та згоди поручителя, суми договорів фінансового лізингу, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, як поручителя.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести обставини того, що відповідач змінив основне зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, на підтвердження обставин збільшення відповідальності поручителя, позивач у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів, якими є додаткові угоди, що безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення.

До того ж, судом першої інстанції враховано, що умовами договорів поруки, зокрема пунктами 1.1. передбачено, що якщо під час виконання договору фінансового лізингу зобов`язання лізингоодержувача, що забезпечені цим Договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладанні цього Договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за Договором фінансового лізингу в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

З наведеного слідує, що позивач, як поручитель, надав свою згоду на майбутнє на збільшення обсягу відповідальності за договорами фінансового лізингу.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно взято до уваги вищенаведене положення договорів поруки, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки даний пункт договорів поруки стосується предмету позову та містить інформацію щодо предмету доказування. Більш того, матеріали справи не містять доказу, що пункти 1.1. договорів поруки у визначеному законом порядку визнано недійсними.

Крім того, у цій справі дійсність пунктів договорів поруки не є предметом спору.

Посилання скаржника на те, що умови, викладені в п. 1.1. договорів поруки не звільняють сторін від узгодження змін із поручителем не свідчать про збільшення обсягу відповідальності поручителя, а відтак і не є підставою для скасування рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є директором ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ", внаслідок чого не має доступу до "Приват24 для Бізнесу", колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №1 від 25.09.2013 ОСОБА_1 призначено на посаду директора ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ". Згідно протоколів №7 та №8 ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ" від 14.07.2014 ОСОБА_1 надано повноваження на підписання договорів фінансового лізингу. Згідно довідки АА №900691 про ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ" керівником є ОСОБА_1

31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади директора ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ". Однак, факт того, що ОСОБА_1 вже не є директором ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ" не доводить тієї обставини, що без згоди поручителя банком було збільшено обсяг його відповідальності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що позивач не є директором ТОВ "ТОСТ КАПІТАЛ АКТИВ", внаслідок чого не має доступу до "Приват24 для Бізнесу" задля отримання інформації по його зобов'язанням, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують висновку суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Матеріали справи не містять доказів, що Банком заявлено поручителю вимогу у збільшеному розмірі ніж передбачено умовами договорів.

Також не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги про врахування судом наданих відповідачем доказів, оскільки згідно вимог ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку всім зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо.

Фактично докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай