КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3897/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного камерного ансамблю "Київські солісти", третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання строкового договору таким, що укладений на невизначений строк (безстроковим), поновлення на роботі, визнання строкового трудового договору таким, що продовжений на строк, на який він був укладений, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що з 01 квітня 2002 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем на умовах контракту, 03 січня 2005 року переведена на посаду диригента (консультанта) на умовах контракту.

17 лютого 2017 року між сторонами укладено контракт, у зв`язку з чим видано наказ № 05-к/тм про призначення позивача на посаду диригента (консультанта) на умовах контракту з 17 лютого 2017 року по 17 лютого 2018 року, та внесено запис до трудової книжки. 15 лютого 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до контракту, згідно якої продовжено дію цього контракту з 18 лютого 2018 року по 18 лютого 2019 року, тобто останнім днем звільнення позивача є 18 лютого 2019 року.

15 лютого 2019 року на підставі наказу № 17-к від 15 лютого 2019 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, а 18 лютого 2019 року видано трудову книжку.

Вважала, що між сторонами було укладено трудовий договір на невизначений строк, оскільки він з урахуванням приписів ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України переукладався, а її було звільнено із займаної посади незаконно з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідач не мав правових підстав на звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Відповідачем порушено п. 8 розділу VІ контракту, а саме відповідач вчасно не поінформував позивача про припинення дії цього контракту за 30 календарних днів, а тому строк дії контракту є продовженим на строк, на який він був укладений - з 19 лютого 2019 року по 19 лютого 2020 року. Лише 28 січня 2019 року вона була ознайомлена з повідомленням відповідача від 18 січня 2019 року, що відповідач не має наміру продовжувати строк дії контракту з позивачем.

Вважаючи, що даний позов необхідно було подавати до адміністративного суду, вона 17 березня 2019 року звернулася із позовом, однак ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2019 року їй було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з підстав, що спір не є публічно-правовим. Зазначену ухвалу вона одержала 03 квітня 2019 року, а тому вважала, що існують очевидні підстави для поновлення строку на подання даного позову.

На підставі вищевикладеного просила поновити їй строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ Національного камерного ансамблю "Київські солісти" № 17-к від 15 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України; визнати строковий трудовий договір від 17 лютого 2017 року, укладений між сторонами, таким, що укладений на невизначений строк (безстроковим); поновити ОСОБА_1 на посаді диригента (консультанта) Національного камерного ансамблю "Київські солісти"; визнати строковий трудовий договір від 17 лютого 2017 року, укладений між сторонами, продовженим на строк, на який він був укладений, а саме з 19 лютого 2019 року по 19 лютого 2020 року; стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2019 року по день ухвалення рішення по справі; покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що суд послався на ту обставину, що нібито відповідний лист-повідомлення від 18 січня 2019 року № 14 був надісланий для інформування позивачу на адресу його місця проживання, але повернувся відправнику за закінченням встановленого строку зберігання. З цього приводу зазначала, що опис вкладення та рекомендоване повідомлення з фіскальним чеком про відправку є документами, які підтверджують відправку різної кореспонденції. Лист від 18 січня 2019 року № 14 вона поштою не отримувала, ознайомилася з ним 28 січня 2019 року.

Вказувала, що суд першої інстанції визнав неповажними причинами поновлення строку на звернення до суду, вважав, що помилкове звернення до адміністративного суду в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, є неповажною причиною поновлення строку. Суд помилково дійшов до висновку, що відраховувати місячний строк звернення до суду необхідно з 15 лютого 2019 року, хоча вона не отримувала копії наказу про своє звільнення, лише ознайомившись з ним, а відповідач не подавав до суду заяву про застосування позовної давності.

Повторно наводила обставини, на які посилалася в позові, та наводила розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наводила на обґрунтування вимог апеляційної скарги зміст ст. 8, 55, 124 Конституції України, ст. 292, 303, 307, 309, 354 ЦПК України.

Від відповідача Національного камерного ансамблю "Київські солісти" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначав, що апелянт безпідставно вказує на порушення роботодавцем вимог контракту щодо неінформування працівника про небажання продовжувати трудовий контракт, і спростовував доводи апеляційної скарги щодо непідтвердження факту відправлення листа від 18 січня 2019 року на адресу ОСОБА_1 .

Не погоджувався з доводами апелянта про безпідставне застосування позовної давності до позовних вимог за відсутності відповідної заяви позивача, вказуючи, що суд в рішенні дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог відповідно до матеріально-правового аспекту їх розгляду, а не на підставі застосування позовної давності.

Вважав хибним твердження апелянта, що трудовий договір між сторонами укладений на невизначений строк, і абсурдними - позовні вимоги, які суперечать одна одній за своїм юридичним змістом.

Третьою особою ОСОБА_3 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи, що звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із завершенням дії строкового трудового договору є правомірним, а напрямок освіти ОСОБА_1 та здобута нею кваліфікація не дає змогу виконувати трудову функцію відповідно до посадових обов`язків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання строкового договору таким, що укладений на невизначений строк (безстроковим), поновлення на роботі, визнання строкового трудового договору таким, що продовжений на строк, на який він був укладений, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилалася позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, звільнення позивача з займаної посади у зв`язку з закінченням строку дії контракту є правомірним та таким, що відповідає положенням закону. Відтак не підлягають задоволенню похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах на контрактній основі із Державним камерним ансамблем "Київські солісти", який в подальшому змінив назву на Національний камерний ансамбль "Київські солісти", із 2000 року по 18 лютого 2019 року (а. с. 120 - 146 т. 1), зокрема 03 січня 2005 року на підставі наказу № 6-к від 03 січня 2005 року позивач була переведена на посаду диригента (консультанта) ДКА "Київські солісти" на умовах контракту.

17 лютого 2017 року Національний камерний ансамбль "Київські солісти" уклав з ОСОБА_1 контракт з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури про те, що ОСОБА_1 призначається на посаду диригента (консультанта) Національного камерного ансамблю "Київські солісти" як така, що призначена на посаду без проведення конкурсу. Згідно п. 8 розділу VІ контракту, після настання дати закінчення строку дії цього контракту цей контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію цього контракту. Згідно п. 1 розділу VІІ контракту, строк дії цього контракту з 17 лютого 2017 року по 17 лютого 2018 року (а. с. 15 - 21 т. 1).

15 лютого 2018 року Національний камерний ансамбль "Київські солісти" та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до контракту № 14 від 17 лютого 2017 року з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, згідно якого змінено умови оплати праці працівника, а п. 1 розділу VІІ викладено у такій редакції: "Строк дії цього контракту з 18 лютого 2018 року по 18 лютого 2019 року" (а. с. 22 т. 1).

Наказом Національного камерного ансамблю "Київські солісти" від 28 грудня 2018 року № 28-к/тм ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки строком на 14 календарних днів у період з 14 по 27 січня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 26 грудня 2018 року (а. с. 69 - 73 т. 1).

Згідно наказу Національного камерного ансамблю "Київські солісти" № 05 - а/г від 18 січня 2019 року наказано повідомити про закінчення строку дії контрактів та про бажання роботодавця припинити дію контрактів (відповідно до п. 8 розділу VІ контракту) про наступне звільнення 18 лютого 2019 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України в тому числі ОСОБА_1 , яка ознайомилася з наказом під підпис 28 січня 2019 року (а. с. 23 - 24 т. 1).

На а. с. 25 міститься копія повідомлення Національного камерного ансамблю "Київські солісти" від 18 січня 2019 року № 14 на ім`я ОСОБА_1 , в якому позивача повідомлено про закінчення 18 лютого 2019 року терміну дії додаткової угоди № 1 від 15 лютого 2018 року до контракту від 17 лютого 2017 року № 14, поінформовано про відсутність наміру продовжувати його.

На а. с. 77 т. 1 міститься копія опису вкладення у цінний лист 062 оголошеною цінністю на суму 2 грн., згідно якого найменування вкладених документів - копія наказу від 18 січня 2019 року № 05-а/г та повідомлення про закінчення контракту від 18 січня 2019 року № 14.

На а. с. 78 т. 1 наявні копії накладної, фіскального чеку та службового чеку про відправлення юридичною особою "Київські солісти" листа 062 з оголошеною цінністю 5 грн. на адресу ОСОБА_1 .

На а. с. 79-80 т. 1 наявна копія неврученого листа із рекомендованим повідомленням, номер штрихкоду 062 із відміткою про невручення за закінченням встановленого строку зберігання; найменування адресата ОСОБА_1 , найменування відправника Національний камерний ансамбль "Київські солісти".

На а. с. 81 т. 1 знаходиться копія наказу Національного камерного ансамблю "Київські солісти" від 15 лютого 2019 року № 17-к/тр про звільнення ОСОБА_1 18 лютого 2019 року з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту № 14 від 17 лютого 2017 року, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, доручено провести остаточний розрахунок.

На а. с. 26 т. 1 міститься копія повідомлення Національного камерного ансамблю "Київські солісти" від 15 лютого 2019 року № 34 на ім`я ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із закінченням строку дії її контракту від 17 лютого 2017 року її просять ознайомитися з наказом про звільнення та забрати трудову книжку 18 лютого 2019 року за вказаною адресою.

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до художнього керівника-директора НКА "Київські солісти" із заявою, в якій просила продовжити контракт № 14 від 17 лютого 2017 року (а. с. 82 т. 1).

На а. с. 84 - 85 т. 1 знаходяться копії дипломів ОСОБА_1 про присвоєння кваліфікації "культурно-освітній працівник, керівник самодіяльного хорового колективу (академічний хор)" та "диригент хору, викладач хорових дисциплін".

На а. с. 27 - 29 т. 1 знаходиться копія трудової книжки ОСОБА_1 із записом про звільнення від 18 лютого 2019 року на підставі наказу від 15 лютого 2019 року № 17-к/тр у зв`язку із закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

На а. с. 31 - 34 т. 1 знаходиться копія ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2019 року у справі № 640/4500/19 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного камерного ансамблю "Київські солісти" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Наказом Національного камерного ансамблю "Київські солісти" від 27 червня 2019 року № 51-к/тр прийнято третю особу ОСОБА_3 з 05 серпня 2019 року на посаду диригента (консультанта) на повну ставку на умовах контракту № 32 від 27 червня 2019 року як такого, що пройшов за конкурсом (а. с. 156 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що строковий трудовий договір (контракт) вважається таким, що укладений на невизначений строк, за наявності наступних умов: після закінчення строку трудового договору трудові відносини мають тривати; жодна зі сторін не повинна вимагати їх припинення; в випадку одноразового чи неодноразового переукладення з працівником строкового договору мають бути відсутні перешкоди, передбачені ч. 2 ст. 23 КЗпП України, зокрема коли укладення строкового трудового договору не є прямою нормою чинного Закону.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає порядок оформлення і припинення трудових правовідносин із професійними творчими працівниками, є Закон України "Про культуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України "Про культуру" трудові відносини з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури оформлюються шляхом укладення контрактів. Формування кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури здійснюється на конкурсній основі в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. За результатами конкурсу з переможцем з числа кандидатів укладається контракт строком від одного до трьох років за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Після настання дати закінчення строку дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що враховуючи положення ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий контракт, укладений з позивачем, не може вважатися таким, що укладений на невизначений строк, в силу закону, адже останнім передбачено виключно контрактну форму трудових відносин з творчими працівниками закладів культури, а тому позовна вимога про визнання строкового трудового договору таким, що укладений на невизначений строк, в будь-якому випадку задоволенню не підлягала, як така, що не ґрунтується на вимогах закону.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позовні вимоги про визнання строкового трудового договору від 17 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Національним камерним ансамблем "Київські солісти" таким, що укладений на невизначений строк (безстроковим) та позовні вимоги про визнання строкового трудового договору від 17 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Національним камерним ансамблем "Київські солісти" продовженим на строк, на який він був укладений, а саме з 19 лютого 2019 року по 19 лютого 2020 року, є по суті взаємовиключними та суперечать одна одній.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, вважаючи, що позивач, заявляючи взаємовиключні позовні вимоги щодо строку дії трудового контракту, не визначився зі способом захисту своїх трудових прав.

Встановлюючи дотримання порядку звільнення позивача, встановленого ч. 3 ст. 21 Закону України "Про культуру" і п. 8 розділу VІ контракту, які передбачають поінформування іншої сторони про відсутність наміру продовження строку дії контракту за тридцять днів до закінчення цього строку, суд першої інстанції вказав, що відповідачем на виконання вищезазначених умов 18 січня 2019 року направлений лист-повідомлення № 14 на адресу позивача за адресою її проживання, однак повернувся відправнику з відміткою підприємства поштового зв`язку "за закінченням встановленого строку зберігання".

Оскільки неотримання позивачем вказаного листа не може свідчити про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо відповідного її письмового інформування про припинення контракту, і враховуючи, що в період з 14 січня 2019 року по 27 січня 2019 року позивач перебувала у відпустці та у перший день після виходу із відпустки, тобто 28 січня 2019 року, була ознайомлена з вказаним листом-повідомленням, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що звільнення позивача з займаної посади у зв`язку з закінченням строку дії контракту було правомірним.

Апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що в матеріалах справи на а. с. 79 міститься незавірена копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що будь-яких відміток про те, що саме лист від 18 січня 2019 року № 14 повертається за закінченням встановленого строку зберігання, не містить.

Апеляційний суд враховує, що дані обставини підтверджуються тотожністю штрихкодового ідентифікатору на рекомендованому повідомленні, конверті, описі вкладення та накладній Укрпошти про відправлення поштової кореспонденції (а. с. 77 - 80). При цьому за умови однаковості штрихкоду сама по собі розбіжність сум оголошеної цінності в описі та накладній, на що також посилається позивач в апеляційній скарзі, не може свідчити про відправку різної кореспонденції.

Не спростовують висновків суду і заперечення позивача в апеляційній скарзі, що інформація про відправку зазначеного рекомендованого листа на офіційному сайті "Укрпошта" не зареєстрована, враховуючи, що достатнім доказом відправлення листа є накладна та фіскальний чек, оформлені підприємством поштового зв`язку, а інформація про статус трек-коду зберігається в системі сайту Укрпошти до 6 місяців.

Встановивши, що вказаний трудовий контракт продовжений або укладений на новий строк за згодою сторін не був, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звільнена з роботи згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України на законних підставах, при цьому дотримано процедуру звільнення, передбачену законом та контрактом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді і визнання строкового трудового договору продовженим на строк, на який він був укладений.

Оскільки позовні вимоги про поновлення на посаді ОСОБА_1 судом першої інстанції правомірно залишені без задоволення, не підлягала задоволенню і похідна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо початку місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, та щодо поважності причин пропуску цього строку, а також відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності, оскільки із змісту рішення вбачається, що судом першої інстанції відмовлено в позові в зв`язку із його необґрунтованістю, а не в зв`язку з пропуском строку звернення.

Крім того, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України 06 квітня 2016 року №6-409цс16.

Посилання в апеляційній скарзі на зміст ст. 8, 55, 124 Конституції України без зазначення, які порушення цих норм були допущені судом першої інстанції, а також повторне викладення змісту позовної заяви самі по собі висновків суду першої інстанції не спростовують і відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.