Справа № 694/1473/19
провадження № 2/694/35/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

09.09.2020 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - суддіСакун Д.І.,

за участі секретаря судового засідання Матвієнко А. А.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , тел.. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_4 )про зменшення розміру аліментів,-

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього згідно рішення Звенигородського районного суду від 06.03.2013р. та стягувати з нього аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/5 частини всіх його доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В подальшому після неодноразової зміни позовних вимог просив стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1750грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Звенигородського районного суду від 06.03.2013р. з нього стягуються аліменти н користь відповідачки на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі1/4 від його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до повноліття дитини. Вказує, що починаючи з 2013 року він регулярно сплачував аліменти та робив додаткові витрати оскільки дбав та дбає про належне матеріальне забезпечення доньки. З 23.03.2016 року по 28.02.2017 року позивач брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, під час якої отримав мінно-вибухову травму, численні травми та захворювання, які пов`язані з захистом Батьківщини. 25.10.2017 року Черкаська обласна МСЕК №2 визначила позивачу 3 групу інвалідності, яка пов`язана з захистом Батьківщини, з визначеною датою переогляду 05.10.2020 року. З 2017 по 2019 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, в тому числі останньому проведено дві хірургічні операції. По причині значного погіршення здоров`я 25.06.2019 ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності довічно. З 2018 року позивач не має іншого доходу, крім пенсії. Крім того, позивач утримує непрацездатного батька ОСОБА_5 , 1946 р.н., пенсіонера за віком, який проживає разом з позивачем та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи те, що значна частка доходу позивача витрачається на необхідність регулярного лікування в стаціонарі, придбання ліків, проведення обстежень та утримання непрацездатного батька, тому коштів позивачу не вистачає. Вказує, що сплата аліментів у визначеному розмірі є неможливою для нього.

Відповідачем 17.09.2019подано відзив, відповідно до якого остання вказує, що твердження позивача, що починаючи з 2013 року він регулярно сплачував аліменти та робив додаткові витрати не відповідають дійсності так, як з вересня 2014 року по липень 2015 року позивач перебував під вартою в Старобельському СІЗО Луганської області за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України, за вказаний період позивач взагалі аліменти не сплачував. Крім того, в 2018 році під час встановлення інвалідності 3 групи ОСОБА_1 отримав одноразову допомогу в розмірі 440500 грн., а в 2019 році при оформленні інвалідності 2 групи одноразову допомогу в розмірі 528600 грн. На вказані кошти відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення не накладалося. Також позивач у позовній заяві вказує про те, що потребує постійного лікування, однак останній не зосередив увагу на потребах дитини, яка також являється інвалідом з дитинства. У дочки сторін захворювання проявляється в психічних розладах у вигляді тяжких порушень експресивної мови, порушення соціальної взаємодії, низький рівень функціонування. Дитина проходить реабілітацію відповідно до Індивідуальної програми реабілітації дитини - інваліда. Дочка обмежена в самообслуговуванні, в орієнтації, в спілкуванні, в контролі за своєю поведінкою. Також відповідач зауважує, що батько позивача отримує пенсію в розмірі 2094.69 грн., яка не ємінімальною та при сплаті комунальних послуг позивач зі своїм батьком, мешкаючи в одній квартирі, користуються пільгами відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка включає в себе 75 % знижки плати за користування житлом. Вважає, що позивач має 2 групу інвалідності та відповідно до довідки МСЕК йому рекомендована праця в створених умовах, а також позивач отримує пенсію в розмірі 5630,40 щомісяця, користується пільгами по сплаті комунальних послуг, що робить можливим сплачувати аліменти на утримання доньки в раніше визначеному розмірі. Враховуючи наведене, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивачем 10.10.2019 подано відповідь на відзив, у якій вказувалося, що твердження відповідача, що позивач не сплачував аліменти на утриманнядитини з вересня 2014 року по липень 2015 року та перебував в СІЗОне відповідає дійсності, адже влітку 2014 року позивач особисто передав в якості аліментів кошти, в сумі 600$ (шістсот доларів СІІІА) при свідках, які можуть підтвердити даний факт. Сам факт, що заборгованість була відсутня фактично не потребує підтвердження, адже відповідно відповіді на запит до Звенигородської виконавчої служби - виконавче провадження про стягнення аліментів було закрито в 2015 році за ініціативи Відповідача, яка стверджував, що заборгованість по аліментам відсутня. Також, щодо одноразової матеріальної допомоги при отриманні інвалідності 3 групи у розмірі 440 500 грн., та оформлені інвалідності 2 групи - 528 600 грн. на ці кошти стягнення на аліментів не накладалися, вони були витрачені в повному обсязі на обстеження, проведення операції, реанімацію та лікування в онкологічному відділені лікарні «Феофанія» його матері, ОСОБА_6 , та подальше тривале лікування до самої смерті. Щодо тверджень відповідача про те, що позивачне зосереджував увагу на потребах спільної Дитини зазначає, що з 2017 року він знаходжусь з Відповідачем у неприязних стосунках та не спілкується з Відповідачем. На контакт Відповідач не йде. З цієї причини не має змоги відвідувати спільну дитину та займатися її вихованням. Відповідач жодного разу не повідомляв позивача, що у дитини встановлений теперішній статус інвалідності, не зверталася до нього усно чи письмово щодо необхідності додаткового фінансування на лікування дитини.Стверджує, що Відповідач замовчує про той факт, що не маючи жодного офіційного доходу вже п`ятий рік навчається на платній основі в Уманському університеті, жодним чином не пояснюючи, звідки бере гроші на дорогу, проживання та сплату за навчання, що може свідчити про нецільове використання коштів на утримання дитини. Щодо тверджень відповідача щодо отримання батьком пільг зазначає, що за висновками Всесвітнього банку та на його особисту думку отримання пенсії в розмірі 2094, 69 грн. - це отримання платні для осіб, які перебувають за межею бідності.Так, вони отримуємо пільгу на комунальні платежі відповідно до ст.. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни» у 100% в межах, встановлених законом. В зв`язку з тим, що загальна житлова норма перевищує пільгові норми - в опалювальний період Позивач та його батько несуть спільні витрати на комунальні послуги, які є суттєвими. Вважає, що Відповідач повністю ігнорує той факт, що матеріальна допомога складається не лише у сплаті комунальних платежів, але у постійній матеріальній допомозі у вигляді придбання продуктів, ліків та предметів першої необхідності. Також позивач зазначає, що Відповідач стверджує, що Позивач отримує достатню пенсію у розмірі 5630,40 грн. щомісяця та має можливість працювати в створених умовах, однак Щодо розміру пенсії Відповідач вводить суд в оману, адже Позивач отримує пенсію після того, як з неї відраховують аліменти - та отримує на руки 4223,36 грн.Виплата для дітей з інвалідністю категорії «А» за надбавкою по догляду в 2019 році становить 3365 грн. на місяць, та у разі задоволення позову щодо встановлення фіксованої суми аліментів в розмірі 1300 грн. дохід Дитини сукупно буде становити 4665 грн., та буде перевищувати фактичний чистий дохід Позивача.Відповідно до обмежень МСЕК та характеру отриманих травм (контузія, пошкодження спини та обох колін) - будь-яка фізична праця протипоказана. Наразі позивачотримую вищу освіту, яка може забезпечити роботою, що не пов`язана з фізичними навантаженнями. Навчається на бюджеті по пільзі УБД в Київському університеті КНЕУ. Це призводить до додаткових витрат на проживання та харчування під час сесій.З урахуванням всього вищевикладеного вважає, що аргументи Відповідача, наведені у відзиві, є необґрунтованими і непереконливими, базуються на маніпуляціях та мають на меті введення суду в оману.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.09.2019 під головуванням судді ОСОБА_10 було відкрито загальне позовне провадження у справі.

24.09.2019 у підготовчому засідання позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог (а.с. 60-61) та відкладено підготовче засідання. Незважаючи на подання вказаної заяви поза процесуальними строками, остання була прийнята судом.

11.11.2019, 15.11.2019, 04.12.2019, 16.12.2019 проводились підготовчі засідання, які відкладалися за клопотанням відповідачки або ж внаслідок її неявки.

Ухвалою суду від 17.12.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, задоволено клопотання відповідачки про виклик свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

20.01.2020 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_10 справу було передано на повторний авторозподіл.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Саун Д. І. від 03.07.2020 було прийнято справо до свого провадження та призначено судове засідання.

09.09.2020 у судовому засіданні відповідачка відмовилась від попередньо поданих клопотань про допит свідків.

09.09.2020 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно рішення Звенигородського районного суду від 06.03.2013р. з ОСОБА_1 стягуються аліменти н користь ОСОБА_2. на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі1/4 від його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до повноліття дитини.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 25.06.2019 довічно. Причина інвалідності - травма, захворювання пов`язані з захистом Батьківщини. Можлива праця в створених умовах.

Відповідно до довідок та медичних висновків (а. с. 14-27) позивач неодноразово у 2017-2019р. проходив лікування та має незадовільний стан здоров`я.

Відповідно до довідки Звенигородської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості позивач як безробітний не зареєстрований.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_6 відповідачкою було змінено прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_7 донька сторін ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства (а.с. 51).

Відповідно до довідки Управління СЗН Звенигородської РДА від 15.10.2019 ОСОБА_2 отримує державну допомогу особам з інвалідністю на доньку ОСОБА_4 (а.с. 121)

Відповідно до довідки Звенигородської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості від 17.10.2019 відповідачка як безробітна не зареєстрована (а.с. 120)

Відповідно до довідки ГУ ПФУ в Черкаській області від 18.12.2019 розмір пенсії позивача за період з 01.10.2019 по 31.12.2019 склав 32763,3грн. (а. с. 157)

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін

Вказані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України

від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й інші норми щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на погіршення стану здоров`я та погіршення матеріального стану. Оцінюючи підстави для зменшення аліментів суд виходить з наступного.

Позивачем доведено належними та обґрунтованими доказами погіршення стану його здоров`я, після винесення рішення про стягнення аліментів, про що свідчать численні виписки з історій хвороб, медичні висновки і, нарешті встановлення групи інвалідності.Разом з тим доказів того, що позивачем здійснювалися якісь витрати на лікування також не надано.

Стосовно погіршення майнового стану платника аліментів суд вважає, що така обставина позивачем не доведена, навпаки розмір отримуваних доходів позивача збільшився. Так, як вбачається з довідок ПФУ (а.с. 30, 157) пенсія позивача зросла з 3404, 43 грн. до 8599,5грн. при цьому останнє істотне збільшення пенсії відбулося вже після подачі позову до суду, отже поліпшило становище позивача.

Доказів того, що на день присудження позивачеві аліментів рішенням Звенигородського районного суду від 06.03.2013р. він мав більший дохід аніж на день звернення з даним позовом позивачем не надано. З самого рішення суду не вбачається можливим встановити доходи позивача станом на 2013р.

Також погіршення матеріального стану позивача спростовується ним самим у поданій відповіді на відзив. Так, позивач вказує, що дійсно ним було отримано одноразову грошову допомогу в 2017р. в розмірі 440500грн. та в 2019 р. 88100грн. (а.с. 65). Відрахування на аліменти з вказаних сум не здійснювались відповідно до законодавства. При цьому позивачем вказано, що кошти витрачені ним на лікування матері в повному обсязі і надано свідоцтво про смерть останньої. Проте, вказане свідоцтво датовано раніше, аніж позивачем отримана друга частина виплати.

Крім того суд зауважує, що відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Турбота про дітей, а пізніше обов`язок дітей допомагати своїм батькам є моральними нормами і закріплені на законодавчому рівні.

Суд вважає, що у позивача наявний як моральний обов`язок допомогти хворій матері так і моральний обов`язок надати допомогу власній тяжко хворій дитині.

Разом з тим цього зроблено позивачем не було. Так само як не надано доказів витрачання вказаних коштів на допомогу непрацездатним батькам. Відтак, суд оцінює отримання позивачем даної значної суми коштів як поліпшення його матеріального становища.

До такої обставини як перебування на утриманні позивача його батька суд ставиться критично, оскільки належних доказів цьому не надано.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини

від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи даний спір суд у першу чергу виходив з інтересів дитини.

Малолітня ОСОБА_4 , окрім батьківського піклування, яке зі сторони позивача відсутнє, потребує значного фінансового забезпечення внаслідок особливостей стану здоров`я. Як вбачається з доказів наданих стороною відповідачки, остання значний час приділяє питанням навчання, соціалізації, лікування дитини, оскільки вона є інвалідом з дитинства і проходить реабілітацію відповідно до індивідуальної програми. Відтак відповідачка обмежена в можливості працевлаштування. В той же час, як вбачається з довідки до акта огляду МСЕК позивач може працювати в створених умовах.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відтак, позивач має обов`язок забезпечити належний розвиток дитини, якщо не шляхом особистого спілкування, то принаймні фінансовою допомогою, за що він несе персональну відповідальність. У даному випадку інтереси дитини за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінивши усі докази, подані учасниками справи, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відтак судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Відповідачем заявлено про судові витрати.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз чинного цивільного процесуального законодавства дає підстави стверджувати, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020р.

До матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Павленком С. І., договір про надання правової допомоги від 16.10.2019 року та додаткову угоду до нього, розрахунок затраченого часу на виконання доручення за договором, квитанцію до прибуткового касового ордеру №52 від 16.10.2019.

При цьому, позивачем не подано заперечення щодо стягнення вказаної суми витрат у зв`язку із недоведеністю витрат відповідачки на правничу допомогу саме втакому розмірі, клопотання про зменшення відповідних витрат позивач не заявляв.

Відтак витрати на правову допомогу відповідно наданого розрахунку підлягають стягненню з позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 141, 180, 182, 183, 184, 192 СК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалила:

У задоволенні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , тел.. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_4 ) про зменшення розміру аліментів -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , тел.. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_4 ) понесені витрати за надання правової допомоги у сумі 2800,00грн.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Звенигородський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.09.2020.

Суддя Д.І.Сакун