Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 530/357/17

провадження № 61-1086 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - приватне підприємство «Агроекологія»;

третя особа - відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Агроекологія» на заочне рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Должко С. Р. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Агроекологія» (далі - ПП «Агроекологія»), третя особа - відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 051857, виданого Ставківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 18 грудня 2001 року, він є власником земельної ділянки, площею 4,59 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Зазначав, що у 2002 році між ним та ПП «Агроекологія» було укладено договір оренди землі щодо вказаної земельної ділянки строком на 6 років.

У 2008 році йому стало відомо про те, що вказаний договір оренди був продовжений без його відома, оскільки жодних документів він не підписував, проте, вважав, що договір продовжено на той самий строк, тобто на 6 років, і на тих самих умовах, тому проти нього не заперечував.

Вказував, що у 2016 році він звернувся до відповідача з пропозицією збільшити розмір орендної плати, але йому було відмовлено. Тоді він звернувся до відповідача з проханням розірвати договір, у чому йому також було відмовлено з посиланням на те, що між ним та що ПП «Агроекологія» 16 січня 2008 року укладено договір оренди землі.

Ураховуючи те, що договір у 2008 році він не підписував, попросив надати йому екземпляр договору.

Ознайомившись із оспорюваним договором та не погоджуючись з його умовами, а також посилаючись на те, що він укладений без його згоди та із підробленням його підпису, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 16 січня 2008 року, укладений між ним та ПП «Агроекологія» в особі директора ОСОБА_2 , зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської районної філії державного підприємства «Центр ДЗК при Держкомземі України» 22 квітня 2010 року за № 63.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 16 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Агроекологія» в особі директора ОСОБА_2 , який зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської районної філії державного підприємства «Центру ДЗК при Держкомземі України» 22 квітня 2010 року за № 63.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки оспорюваний договір оренди землі підписано від імені позивача невідомою особою, яка не мала на те жодних повноважень, що не може свідчити про його схвалення позивачем, а тому є підставою для визнання такого договору недійсним. При ухваленні рішення судом першої інстанції враховано висновок експерта від 16 листопада 2016 року № 2028 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 серпня 2016 року за № 0000301, відповідно до якого підпис у графі «Орендодавець», що на зворотній стороні 2 аркуша договору оренди землі від 16 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Оскільки про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, позивач дізнався лише у 2016 році, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, звернувшись до суду з позовом у березні 2017 року ОСОБА_1 діяв в межах строку позовної давності.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року заяву представника ПП «Агроекологія» - Мельникова Д. О. про перегляд заочного рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року залишено без задоволення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Агроекологія» відхилено.

Заочне рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що оспорюваний договір від 16 січня 2008 року позивач не підписував, тому в силу статей 203, 215 ЦК України правочин є недійсним, оскільки були відсутніми воля та волевиявлення ОСОБА_1 на його укладення, а укладання правочину від імені позивача невстановленою особою суперечить закону.

Судом першої інстанції правильно взято до уваги висновок експерта від 16 листопада 2016 року № 2028, а та обставина, що експертне дослідження проведено по кримінальному провадженню, не ставить під сумнів належність та допустимість вказаного письмового доказу.Рецензія на вказаний висновок експерта складена 11 грудня 2017 року вже після ухвалення рішення судом першої інстанції 18 серпня 2017 року та подана відповідачем із порушенням строків подання доказів (стаття 131 ЦПК України). Недоліки, які в ній зазначені, не дають підстав не брати висновок експерта від 16 листопада 2016 року № 2028 до уваги. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами щодо призначення експертизи у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2018 року ПП «Агроекологія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 530/357/17 із Зіньківського районного суду Полтавської області.

Зупинено дію заочного рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року до закінчення їх перегляду в суді касаційної інстанції.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Заявник зазначав, що висновки судів щодо недійсності оспорюваного договору оренди землі від 16 січня 2008 року ґрунтуються на висновку експерта у кримінальному провадженні № 0000301, яке на даний час закрито у зв`язку з відсутністю події злочину, що виключає будь-які ознаки протиправності в діях відповідача та його посадових осіб при укладанні оспорюваного правочину. Відповідно до рецензії, складеної 11 грудня 2017 року товариством з обмеженою відповідальністю «Альтернатива», судово-почеркознавча експертиза проведена неповно та необ`єктивно, а зроблені у результаті дослідження висновки від 16 листопада 2016 року № 2028 є недостатньо обґрунтованими, що свідчить про невідповідність вказаного доказу вимогам належності да достатності доказів. Судами не враховано, що на виконання оспорюваного договору оренди землі між сторонами укладались додаткові угоди від 02 січня 2013 року та від 13 липня 2016 року щодо умов орендної плати, з якими позивач погоджувався, підписуючи ці угоди, що свідчить про відсутність порушення прав позивача у розумінні статті 16 ЦК України та виключає наявність спору. Також заявник вважав, що позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк та судами попередніх інстанцій помилково визначено момент перебігу позовної давності з моменту, коли позивач дізнався про наявність оспорюваного договору, а саме у 2016 році, оскільки, на думку ПП «Агроекологія» моментом перебігу такого строку є дата реєстрації спірного договору оренди землі - 22 квітня 2010 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 4,59 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 051857 (а. с. 13, т. 1).

Згідно договору оренди землі від 16 січня 2008 року він укладений між ОСОБА_1 та ПП «Агроекологія» в особі директора ОСОБА_2 , предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 4,59 га, яка знаходиться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а. с. 8-9, т. 1).

Вказаний договір зареєстрований у Зіньківському районному відділі Полтавської районної філії державного підприємства «Центру ДЗК при Держкомземі України» 22 квітня 2010 року за № 63.

Відповідно до пункту 8 вказаного договору він укладений на 25 років.

У висновку експерта від 16 листопада 2016 року № 2028 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2016 року за № 0000301 щодо обставин справи зазначено, що 02 серпня 2016 року до Зіньківського відділу поліції Гадяцького відділу поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області надійшла письмова заява від ОСОБА_1 з приводу того, що невідома особа підробила його підпис у договорі оренди земельної ділянки від 2008 року, укладеного із ПП «Агроекологія». У висновку вказано, що підпис у графі «орендодавець», що на зворотній стороні 2 аркуша договору оренди землі від 16 січня 2008 року на ім`я орендодавця ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 14, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПП «Агроекологія» підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від З0 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що цей договір він не підписував, умови його не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє йому у поверненні використовуваної земельної ділянки як власнику цієї земельної ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою замість позивача.

Суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, за якими спірний договір позивач не підписував та, відповідно, з істотними умовами цього договору не погоджувався.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Ураховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на тому, що він не укладав оспорюваний договір оренди, користування належної йому земельною ділянкою відповідачем без договірних відносин є незаконним.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Більш того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення оспорюваного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, підтверджується категоричним висновком експерта 16 листопада 2016 року № 2028 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2016 року за № 0000301, то такий договір є неукладеним. Тому ефективним способом захисту позивача є звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки, яка є предметом договору оренди, а не визнання такого правочину недійсним, як обґрунтовував позов позивач.

Отже позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів із відповідними позовними вимогами.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із обранням неефективного способу захисту.

Щодо судових витрат

Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову відмовлено, а тому сплачений ПП «Агроекологія» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704 грн (а. с. 246, т. 1) та за подання касаційної скарги у розмірі 5 280 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, а всього у розмірі 5 984 грн, підлягає стягненню із позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Агроекологія» задовольнити.

Заочне рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Агроекологія», третя особа - відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, про визнання правочину недійсним відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь приватного підприємства «Агроекологія» () судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 984 грн (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович