ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

11 вересня 2020 року м. Чернівці справа № 2-3418/2008

провадження №22-ц/822/846/20

Суддя судової палати в цивільних справах Чернівецького апеляційного суду Височанська Н.К., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хімчинський Богдан Гаврилович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 на дане рішення подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на оскарження вказаного рішення. Посилається на те, що про існування оскаржуваного рішення йому стало відомо лише 06 вересня 2020 року від його доньки ОСОБА_4 та зятя ОСОБА_3 .

Вважає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року вирішено його права та обов`язки, при цьому суд не повідомив його про розгляд справи та не залучив його до участі у даній справі. Зазначає, що ніяких договорів позики грошей він з позивачем не укладав, розписок не писав та ніяких зобов`язань за договором позики своєму зятю не відступав.

Апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою не може бути відкрите з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

В силу п.9 ч.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, а згідно п.13 ч.1 Розділу XIII Перехідні положення цього Кодексу судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції процедура апеляційного оскарження рішення була врегульована, зокрема, положеннями статей 292, 294, 297 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У відповідності до вимог частини 1 статті 294 ЦПК України, чинної на момент ухвалення оскаржуваного рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1)подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2)пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, сплив річного строку з дня складання повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 брав участь у даній справі як третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 , який, враховуючи доводи апеляційної скарги, є його зятем.

З протоколу судового засідання та оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач ОСОБА_3 був присутній при проголошенні рішення суду та визнав позовні вимоги ОСОБА_2 , підтвердивши суду, що дійсно мали місце обставини вказані позивачем у позовній заяві, вчасно повернути борг він не зміг через важкий матеріальний стан (а.с.15-16).

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року відповідачем ОСОБА_3 не оскаржувалось.

Разом з тим, оскаржуване рішення відповідач виконав, що підтверджується актом, складеним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кіцманського районного управління юстиції про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 25 березня 2016 року (а.с.28).

Лазньо-пральний комплекс, який переданий стягувачу в рахунок погашення боргу, належав ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 1999 року (а.с.9).

Апеляційний суду вважає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року, яким стягнуто борг з відповідача ОСОБА_3 , який визнав позов ОСОБА_2 , жодним чином права ОСОБА_1 не порушуються, а тому відсутні підстави для поновлення йому строку на оскарження вказаного рішення, яке набрало законної сили більше ніж 11 років тому та вже 4 роки як виконане відповідачем.

ОСОБА_1 не надано апеляційному суду доказів можливості застосування до даних правовідносин положень пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України.

Враховуючи те, що річний строк, визначений частиною другою статті 358 ЦПК України, є присічним, поновленню не підлягає, а тому наведені ОСОБА_1 аргументи для поновлення строку є безпідставними.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хімчинський Б.Г., на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року з підстав, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Разом з тим, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) вказав, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 124 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип resjudicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

За таких обставин, відповідно до вимог частини 2 статті 358 ЦПК України, правові підстави для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хімчинський Б. Г., на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року відсутні.

Керуючись ст.358 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И Л А:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хімчинський Богдан Гаврилович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 листопада 2008 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Н.К. Височанська