Провадження № 22ц-824/6983/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М., скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю квартиру і визнати за нею право власності на це житло.

Обґрунтовує позов тим, що їй належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

У подальшому вона дізналася про те, що вказана квартира була відчужена ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, при цьому у 2012 році у неї були викрадені особисті документи, у зв`язку із чим вона зверталася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві з відповідною заявою, оскільки невідома позивачці особа, яка причетна до викрадення документів, склала від її імені довіреність на право продажу її квартири на ім`я ОСОБА_4 , яка 30 січня 2016 року була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О.

Стверджує, що ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 вона не знає, жодних правочинів з спірною квартирою не вчиняла та нікого не уповноважувала на відчуження квартири. В спірній квартирі на час укладання договору купівлі-продажу були зареєстровані малолітні діти, тому для укладення такого договору обов`язково необхідним був дозвіл органу опіки і піклування. Позаяк, заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2017 року зазначена довіреність була визнана недійсною, то вона звернулася до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М., скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю квартиру, а у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 1500, 00 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що довіреність, на підставі якої був укладений договір, позивачка не підписувала, згоду на продаж квартири не надавала, будь-яких осіб діяти від її імені не уповноважувала, що також встановлено судовими рішеннями, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу недійсним і скасування запису в державному реєстрі про право власності відповідача на спірну квартиру. Разом з тим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на це житло задоволенню не підлягають, оскільки це призведе до повторного визнання такого права, і визнання недійсним оскаржуваного договору та скасування запису про проведену реєстрацію права власності ОСОБА_1 є достатньою підставою для пновлення реєстрації за позивачкою права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 08.09.2011 року (а.с.48).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Позивачка стверджує, що квартира вибула з її володіння без її волі, згоди та вчинення певних дій, у результаті шахрайських дій, у зв`язку з чим 05.11.2016 року вона звернулась до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про внесення відомостей до ЄРДР щодо незаконного заволодіння нерухомим майном. За фактом вказаного правопорушення було відкрито кримінальне провадження та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013208, що підтверджується витягом з ЄРДР (а.с.13).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, а саме з копії довіреності від 30 січня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О., ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях (їх структурних підрозділах), незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, в нотаріальних конторах (перед приватними нотаріусами), у Державній реєстраційній службі, її структурних підрозділах, центрах надання адміністративних послуг, в ЖЕО (ЖЕК, ЖРЕО, ОСББ) тощо (а.с.57).

04.02.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Балковою-Петренко Т.М. (а.с.56).

З листа Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.06.2018 року вбачається, що згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири були зареєстровані троє малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з 24.01.2012 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, з 11.02.2014 року та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 11.09.2015 року. З 19.04.2017 року в квартирі також був зареєстрований малолітній ОСОБА_8 , 2017 року народження. Орган опіки та піклування дозвіл на вчинення правочину не надавав (а.с.11).

Також під час розгляду справи встановлено, що за фактом неправомірного відчуження спірної квартири проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0013208. Відповідно до постанови Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 07.04.2017 року ОСОБА_2 визнана потерпілою у кримінальному провадженні (а.с.21).

Відповідно до висновку експерта від 21.04.2017 року №8-4/754, складеного у межах кримінального провадження №0013208, встановлено, що рукописні записи та підписи в довіреності від 30.01.2016 року виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с.34-47).

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02.06.2017 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07.06.2018 року, визнано недійсною довіреність від 30.01.2016 року, видану від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом КМНО Сніцаренко Г.О., зареєстровану в реєстрі за № 133 (а.с.14-16).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).

Тобто, вказана норма презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а, отже, не могла їх перевищити.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанову від 25 травня 2016 року в справі № 6-2612цс16.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і скасування запису в державному реєстрі про право власності відповідача, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність вимогам закону оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, оскільки позивачка особисто не підписувала довіреність, на підставі якої була відчужена ця квартира від її імені, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність її волі на укладення з ОСОБА_1 цього договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, оскільки судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, дотримано норми процесуального права, а також повно і об`єктивно встановлено фактичні обставини, що мають істотне значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки і додаткового правового аналізу не потребують, тому не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: