08.09.2020 Справа № 363/1618/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Петранюк П.Д.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 15 квітня 2016 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в нього в борг грошові кошти у розмірі 3 000 грн. та зобов`язався повернути не пізніше 21 квітня 2016 року 3 500 грн. разом зі сплатою відсотків у розмірі ста гривень за кожен день прострочення. Посилався на порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, в зв`язку з чим порушує питання про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 3 500 грн., відсотків за цим договором у розмірі 79 700 грн., 3% річних у розмірі 192 грн. 50 коп., інфляційних витрат у розмірі 46 грн. 02 коп. та судового збору у розмірі 845 грн. 41 коп.

Позивач до суду не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову з викладених у ньому підставі.

Відповідач, в суді не заперечив про стягнення з нього коштів, які він отримав в борг у позивача. Зазначив, що намагався повернути позивачу суму позики, однак домовитися з ним щодо суми так і не зміг. Вважав, що розмір заборгованості явно завищений, просив прийняти справедливе рішення, коли позивач заволодів його посвідченням водія.

Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2016 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 3000 грн., а відповідач зобов`язався у строк до 21 квітня 2016 року повернути позивачу 3 500 грн.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 15 квітня 2016 року написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачкою вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконав, термін повернення позики порушено.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь таку ж суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 3 000 грн., що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України.

Інша частина суми позики зазначена в договорі (500 грн.) за своєю правовою природою є процентами (винагородою, платою) за користування грошовими коштами, а тому також підлягає сплаті на користь позивача згідно вимог ст. 1048 ЦК України та умов договору позики.

Крім того на користь позивача слід стягнути встановлений індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 46 грн. 02 коп., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 192 грн. 50 коп. згідно ст. 625 ЦК України.

Розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за період з 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року є вірним і сумнівів у суду не викликає та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог позову в частині стягнення відсотків за користування позикою в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення боржником, то суд зазначає наступне.

Згідно письмової розписки боржник має сплатити кредитору відсотки в розмірі ста гривень за кожен день прострочення, які позивач обрахував в розмірі 79 700 грн. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Згідно правового висновку, викладеного Великою палатою Верховного Суду у постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Враховуючи, що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, а відтак відповідач має сплатити позивачу за весь час прострочення повернення позики три проценти річних та індекс інфляції встановлені згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже положення ч. 2 ст. 1048 ЦК України щодо стягнення процентів за користування коштами можуть бути застосовані лише протягом строку дії договору і обумовленого строку користування коштами, тобто до 15 квітня 2016 року.

Після 15 квітня 2016 року і прострочення виконання грошового зобов`язання можуть бути застосовані тільки вимоги ст. 625 ЦК України.

При цьому сторонами в договорі позики не надано санкціям за прострочення боргу силу і визначення неустойки чи пені в розумінні вимог ст. 549 ЦК України.

Не підлягає задоволенню й вимога позову про стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Як вбачається із самого змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК України стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України передбачено лише у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, що в даному випадку місця не має.

Беручи до уваги викладене, враховуючи вимоги справедливості, добросовісності і розумності (п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 1 ст. 627 ЦК України), а також те, що отримання в заставу (забезпечення виконання зобов`язання) особистого важливого документу особи посвідчення водія є незаконним, приймаючи до уваги доведений розмір заборгованості і розмір тіла основного боргу (3 000 грн.), суд вважає необхідним позов задовольнити частково.

Згідно ст. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на час звернення позивача із позовом до суду за подання фізичною особою позову майнового характеру передбачено справляння судового збору в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768 грн. 40 коп.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9 605 грн.).

Відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути мінімальний розмір судового збору, передбачений ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 768 грн. 40 коп.

Відтак, пред`явлений позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 3 500 грн., 3% річних у розмірі 192 грн. 50 коп., інфляційні витрати у розмірі 46 грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., а всього 4 506 (чотири тисячі п`ятсот шість) грн. 92 (дев`яносто дві) коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя