ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №578/260/17

Номер провадження 22-ц/816/415/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 10 грудня 2019 року в складі судді Косар А.І., постановлено в смт. Краснопілля, повний текст судового рішення виготовлено 20 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у березні 2017 року, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути на його користь з відповідача 500 євро боргу за договором позики. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона надала в позику ОСОБА_3 в розмірі 500 Євро, які остання зобов`язалася повернути в строк до 31.12.2016 року на підтвердження чого надала позивачці розписку. Зазначає, що в обумовлений строк ОСОБА_3 грошові кошти не повернула. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її спадкоємцем став ОСОБА_2 , просила суд стягнути грошові кошти саме з відповідача ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 .

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 10 грудня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27.08.2016 в розмірі 500 євро. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір позики за своєю правовою природою є реальним договором і є укладеним з моменту передачі грошових коштів. Вказує, що підтвердженням факту передачі грошових коштів є розписка, однак докази надані позивачем не містить назви розписки, її безпосередній зміст зводиться до того, що ОСОБА_3 зобов`язалася свій борг віддати ОСОБА_1 в сумі 500 євро до 31.12.2016 року, однак будь яких обставин щодо самого факту передачі грошових коштів саме у позику цей доказ не містить. Зазначає, що зміст другого речення свідчить про те, що розписку написано іншою особою, а підписано ОСОБА_3 . Вказує, що суд не виявив справжньої правової природи наданого позивачем документу в зв`язку з чим неправильно встановив фактичні обставини справи.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що між нею ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується складеною розпискою. Зазначає, що факт укладання даної угоди ОСОБА_3 не оспорювався, а сама угода недійсною в судовому порядку не визнавалася. Вказує, що у строк до 31.12.2016 року ОСОБА_3 борг їй не повернула, в зв`язку з чим вона вимушена була їй неодноразово телефонувати з вимогою повернути борг, однак кошти повернуті не були. Сам факт підписання розписки саме ОСОБА_3 спростовано в судовому засіданні не було, так само як і факт передачі грошей ОСОБА_3 в сумі 500 євро, що передувало написанню розписки. В зв`язку з тим, що ОСОБА_3 померла її права та обов`язки перейшли до спадкоємців, яким є відповідач ОСОБА_2 .

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладання договору позики, факт отримання ОСОБА_3 коштів та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення. Водночас, відповідач, як спадкоємець боржника повинен відповідати за його зобов`язанням в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки суд дійшов їх з неправильним встановленням фактичних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 27 серпня 2016 року ОСОБА_3 написала розписку, зі змісту якої вбачається, що вона зобов`язується повернути свій борг ОСОБА_1 в сумі 500 євро в строк до 31.12.2016 року. Крім того, у вказаній розписці зазначено, що з її слів записано вірно в чому остання розписується. (том. 1, а.с. 6).

З довідки КПН «Краснопільський ЦПМСД» від 12.12.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 за життя страждала на ускладнену катаракту, діабетичну ретинопатію обох очей і лікувалася у лікаря офтальмолога (том. 1, а.с. 131).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (том. 1, а.с. 145).

16.05.2019 року відповідачем отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого, останній успадкував після смерті ОСОБА_3 ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований по АДРЕСА_1 (том. 1, а.с. 213).

Відповідно до висновку проведеної незалежної оцінки майна, що здійснена товариством з обмеженою відповідальністю «Центр експертів груп», ринкова вартість успадкованого відповідачем будинку складає 117068 грн. 00 коп. (том.2, а.с. 22).

05.04.2018 року ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, відповідно до якої ОСОБА_1 вимагала від ОСОБА_2 погасити заборгованість в сумі 14215 грн. 00 коп. Водночас, строк до якого відповідачу необхідно погасити заборгованість за вказаною вимогою у ній не зазначено. (том. 1 а.с. 103).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За приписами ст. 207 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за ним, в тому числі повернення предмета позики, або визначення кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Колегія суддів зауважує, що розписка про отримання грошової суми в рахунок позики є документом, який видається боржником кредитору, і підтверджує як укладання так і умови договору позики та засвідчує отримання боржником певної грошової суми.

З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу, що при дослідженні пред`явленої розписки необхідно виявляти її справжню правову природу, незалежно від найменування документа і в залежності від результатів такого дослідження робити відповідні правові висновки. При цьому слід звернути увагу на те, що розписка, як документ, який підтверджує боргові зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошової суми, дату отримання та/або повернення коштів.

З аналізу наданої позивачем боргової записки вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути свій борг ОСОБА_1 в сумі 500 євро в строк до 31.12.2016 року. При цьому у зазначеній борговій розписці не міститься умов за яких ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти, дати їх отримання, а також суми яку вона взагалі отримала від позивачки, а міститься лише обов`язок повернути заборгованість яка станом на день написання розписки склала 500 євро.

Із заперечення на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначила, що ніяких грошових коштів вона не отримувала, крім того самої боргової розписки не писала, оскільки остання була написана позивачем. При цьому сама ОСОБА_3 визнає, що дата та підпис у борговій розписці проставлені саме нею на прохання ОСОБА_1 Підтвердити вказані обставини ОСОБА_3 не може з огляду на те, що підписання розписки відбувалося у неї вдома без присутності інших осіб. Таким чином, ОСОБА_3 не заперечувала факту підписання нею розписки, проте заперечувала факт отримання нею у борг грошових коштів в якості позики.

З аналіз змісту розписки вбачається, що у розписці зазначено, що з її слів ( ОСОБА_3 ) записано вірно в чому остання розписується. Таким чином, враховуючи викладене у змісті розписки та факт того, що написання тексту розписки не ОСОБА_3 а іншою особою, що не спростовано сторонами по справі, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що фактично ОСОБА_3 було підписано готовий текст розписки із зазначенням дати такого підписання.

Колегія суддів зауважує, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання за договором позики. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за таким видом договору, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладання договору позики і його умов (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 по справі № 6-1967цс15).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги інформацію викладену у довідці КПН «Краснопільський ЦПМСД» від 12.12.2018 року з якої вбачається, що ОСОБА_3 за життя страждала на ускладнену катаракту, діабетичну ретинопатію обох очей і лікувалася у лікаря офтальмолога, в тому числі зверталася до лікаря офтальмолога 31.10.2016 року з гострим приступом з/к глаукоми правого ока.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас всупереч вказаним нормам процесуального права, позивачем не було доведено обставин того, коли саме нею було передано ОСОБА_3 грошові кошти та факт самої передачі зазначених коштів.

Крім того, оскільки сама боргова розписка надана позивачем була написана не померлою ОСОБА_3 , а іншою особою, проте 27.08.16 підписана останньою, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 підписуючи її взагалі була ознайомлена з її текстом та усвідомлювала її зміст, враховуючи те, що остання страждала на вади зору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про доведеність факту укладання договору позики між позивачем та ОСОБА_3 та факту отримання саме в позику ОСОБА_3 грошових коштів від позивача і ці висновки спростовуються доводами апеляційної скарги проте, що в суді не знайшло свого підтвердження факту передачі відповідачу грошової суми 500 євро.

Враховуючи вищевикладене, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 1, 4 ч. 1, ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Оскільки заявник апеляційної скарги звільнений від сплати судового збору на підставі закону, відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд справи на користь держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко