Ухвала

08 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 180/1488/16-ц

провадження № 61-12731ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Марічка» про визнання права на одержання вартості частини майна колективного підприємства,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати її такою, що вийшла зі складу Колективного підприємства «Марічка» (далі - КП «Марічка») на підставі заяви від 12 липня 2016 року та визнати за нею право на одержання 12/30 вартості приміщення КП «Марічка», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 72 837,22 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що у березні 1996 року членами трудового колективу перукарні № 1, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» було укладено угоду про спільну діяльність. Відповідно до статті 1 зазначеної угоди створювалося товариство покупців членів трудового колективу перукарні № 1, метою Товариства покупців встановлювалося здійснення діяльності, спрямованої на придбання нежитлового приміщення перукарні № 1 та створення товариства з обмеженою відповідальністю. Її було призначено головою Товариства покупців, що здійснює ведення справ товариства. Угоду про спільну діяльність було зареєстровано у Представництві Фонду державного майна України в м. Марганці 22 березня 1996 року № 27/9. 27 березня 1996 року між Представництвом Фонду державного майна України та Товариством покупців у її особі було укладено договір купівлі-продажу державного майна, а саме - нежитлового приміщення площею 177,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за 1 458 538 000 крб. Пунктом 2.3 вказаного договору було передбачено частковий розрахунок приватизаційними майновими сертифікатами, на суму 1 450 000 000 крб. Відповідно до реєстру іменних приватизаційних майнових сертифікатів від 11 квітня 1996 року було проведено операцію з передачі останніх за договором купівлі-продажу державного майна від 27 березня 1996 року у кількості 30 штук, загальною вартістю 1 500 000 000 крб. Згідно з документами від 12 квітня 1996 року підтверджується її право власності на 8 сертифікатів. 26 квітня 1996 року Загальними зборами робітників КП «Марічка» її було обрано директором КП «Марічка». У 2000 році окремими членами колективу КП «Марічка» було ініційовано дії, спрямовані на усунення її з посади. Протягом 2000-2002 років до правоохоронних органів було подано декілька заяв про нібито вчинення нею під час перебування на посаді голови КП «Марічка» кримінальних правопорушень, вини її не встановлено. 09 лютого 2000 року за однією із справ було вилучено 19 трудових книжок працівників КП «Марічка», документи згодом зникли. У 2009 році нею до прокуратури Дніпропетровської області було подано заяву про рейдерське захоплення КП «Марічка» та підроблення документів, відповіді по суті звернення одержано не було. 27 жовтня 2009 року та 25 травня 2010 року нею було направлено до КП «Марічка» заяви про проведення позачергових загальних зборів учасників. Відповіді вона не одержала. 12 липня 2016 року вона подала до КП «Марічка» заяву про вихід зі складу засновників підприємства, та було пред`явлено вимогу про здійснення з нею розрахунку відповідно до її частки у майні КП «Марічка» (12/30), шляхом передання відповідної частки в натурі. Вважає, що одночасно із її виходом зі складу засновників їй має бути виплачена вартість 12/30 приміщення КП «Марічка», бо їй належало 8 із 30 іменних приватизаційних сертифікатів, внесених у рахунок викупу приміщення, згодом нею було викуплено ще 4 іменні приватизаційні майнові сертифікати, загалом їй належить 12 іменних приватизаційних майнових сертифікатів, якими здійснювалася оплата вартості приміщення КП «Марічка» за договором купівлі-продажу державного майна від 27 березня 1996 року. Вартість приміщення, згідно з Указом Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року, станом на день укладення договору становила 14 585,38 грн. З урахуванням індексу інфляції станом на вересень 2016 року, вартість приміщення КП «Марічка» становить 182 093,05 грн. 12/30 - витребувана частка, складає 72 837,22 грн. Їй має бути виплачена вартість частини майна, пропорційна її частці в статутному фонді з урахуванням вартості всього майна підприємства на день подання заяви про вихід з числа учасників КП «Марічка», або надана у володіння та користування відповідна частка майна. Враховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області рішенням від 24 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в задоволенні позову відмовив.

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову у цій справі є визнання права на одержання 12/30 вартості приміщення КП «Марічка», у розмірі 72 837,22 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга містить посилання на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки право приватної власності гарантується Конституцією України та у разі його порушення підлягає охороні з боку держави. Вона є особою похилого віку, пенсіонером, внесок її частки у майно КП «Марічка» є справою її життя. Вартість частини майна пропорційна її частці у статутному фонді, з урахуванням вартості всього майна підприємства на день подання заяви про вихід з числа учасників КП «Марічка, має бути їй виплачена або ж відповідна частка майна має бути надана їй у володіння та користування.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Марічка» про визнання права на одержання вартості частини майна колективного підприємства.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко