ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2551/19

Головуючий у першій інстанції - Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/936/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А. , Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_2 , ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Концерн «Військторгсервіс» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди (суддя Меженнікова С.П.), ухвалене о 16 год. 50 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 09 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: 1) визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, розповсюджену громадянином ОСОБА_2 відносно позивача у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2, адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3 , у повному обсязі, зокрема наступні твердження: - «Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», - «…Пана ОСОБА_5 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в очі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе»; 2) зобов`язати ОСОБА_2 спросувати поширену у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 недостовірну інформацію відносно позивача шляхом направлення протягом 10 днів з часу набрання чинності рішенням суду на адресу Президента України ОСОБА_3 листа, в якому повідомити, що інформація, розповсюджена у зверненні щодо ОСОБА_1 , а саме: - «Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», - «…Пана ОСОБА_5 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в очі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе», є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, і за розповсюдження якої ОСОБА_2 приносить публічні вибачення; 3) стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Позов мотивовано тим, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 17 травня 2019 року №23-ДП ОСОБА_1 був призначений на посаду Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» з укладенням контракту. За результатами опрацювання звернення ОСОБА_2 , яке надійшло на адресу Концерну «Військторгсервіс» від Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, ОСОБА_1 стало відомо, що відповідач звернувся з листом на адресу Президента України щодо, як він зазначив, неправомірних дій колишнього начальника філії «Військторг» ОСОБА_5 , який вимагав у нього кошти в розмірі 900 грн щомісячно за «безпроблемне використання об`єкта нерухомості» - будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 144,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у своєму зверненні відповідач звинуватив безпосередньо позивача у створенні незаконного механізму відібрання у орендарів державної нерухомості та організації корупційних дій. У своєму зверненні ОСОБА_2 вказує, що «Прикриваючись гучною назвою та корумпованими чиновниками з Міністерста оборони України цей Концерн та його керівники багато років паразитував на тілі МОУ маючи у спадку від Радянського Союзу велику кількість ласих об`єктів нерухомості по всій території України здавав їх за непрозорою схемою наповнюючи свої гаманці і тим самим довівши до банкрутства Концерн. Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу. Тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості до Концерну, нібито для великих і амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…». ОСОБА_1 вважає всі твердження відповідача стосовно незаконного відбирання об`єктів державної нерухомості у орендарів неправдивими та брехливими. За доводами позивача, саме ОСОБА_2 грубо та в односторонньому порядку порушуються вимоги Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та завдаються збитки Концерну «Військторгсервіс», а саме звернення на адресу Президента України спрямовані на особисту помсту позивачеві за не продовження дії договору оренди. Позивач вказує, що своїми діями та поведінкою відповідач створив негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, а саме: трудового колективу Концерну, Міністерства оборони України, військової прокуратури та керівництва держави в особі Президента України, чим принизив честь, гідність ОСОБА_1 , як особи, та ділову репутацію керівника.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року позов задоволено частково; визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, розповсюджену громадянином ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2, адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3 , зокрема наступні твердження: - «Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…»; зобов`язано відповідача спростувати поширену у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2, адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3 , недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», шляхом направлення протягом 10 днів з часу набрання чинності рішенням суду на адресу Президента України ОСОБА_3 листа, в якому повідомити Президента України, що інформація, розповсюджена у зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», а саме: «Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору за вимоги немайнового характеру в розмірі 1536 грн 80 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що відповідач у зверненні на ім`я Президента України звинувачує керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 в аферницькій діяльності, шантажі підприємців. Разом з тим жодних належних та допустимих доказів того, що вказана вище інформація відповідає дійсності відповідач не надав. Інші вислови в оспорюваних текстах не несуть інформації, яка б принижувала ділову репутацію позивача. Також суд дійшов висновку, що зміст скарги свідчить про те, що негативна інформація стосовно позивача була надіслана з метою формування негативної думки щодо діяльності позивача, а не з метою ініціювання проведення передбачених законодавством перевірок, оскільки скарга не була надіслана до правоохоронного органу, який мав би перевірити викладені в ній факти. Крім того, судом встановлено, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди хоча правильно і засновані на приписах ст.23 ЦК України, проте не підтверджені доказами, що вказували б на те, що така шкода дійсно заподіяна позивачу, на причинний зв`язок між діями позивача та шкодою, та на розмір відшкодування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довів та не підтвердив належними та допустимими доказами сам факт поширення щодо нього інформації в розумінні ст.1 Закону України «Про інформацію», а також факт порушення особистих немайнових прав позивача, зокрема завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача або перешкоджання позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок висловлювання, вказаного у зверненні. За доводами відповідача, у зв`язку з наявними спорами між Фондом держмайна та ТОВ «Саната-Н» щодо прав на майно балансоутримувача філії Концерну «Військторгсервіс», які виникли з часу перебування позивача на посаді Концерну «Військторгсервіс», у відповідача склалася думка про позивача, як керівника, який неналежно виконує свої повноваження та перешкоджає діяльності підприємців у здійсненні ними їх законної діяльності шляхом погроз та перевищеннями своїх службових обов`язків. ОСОБА_2 вказує, що його звернення по своїй суті є зверненням, право на яке надане відповідно до статті 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відповідач посилається, що доказів щодо аферницької діяльності ОСОБА_1 і шантажу підприємців він фактично надати не може, оскільки встановлення фактів незаконної діяльності керівника «Військторгсервіс» можливе лише правоохоронними органами. За доводами ОСОБА_6 , проведення перевірки, а отже і розповсюдження інформації від правоохоронних органів жодним чином не залежить від нього, а позивачем так і не доведено самого факту розповсюдження інформації. Крім того, відповідач зауважує, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» викривач не несе юридичної відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, поширення зазначеної у повідомленні інформації, незважаючи на можливе порушення таким повідомленням своїх службових, цивільних, трудових чи інших обов`язків або зобов`язань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Позивач посилається, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка проявилася у душевних стражданнях, на глибину яких вплинуло те, що недостовірна інформація була поширена не тільки на рівні Державного підприємства Міністерства оборони України Концерну «Військторгсервіс», керівником якого є ОСОБА_1 , та його трудового колективу, але і військової прокуратури Центрального регіону України, Головного управління майна та ресурсів, Міністерства оборони України, як відомства, яке призначає позивача на посаду, та перш за все Президента України, який є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України, і несе відповідальність за керівників оборонних державних підприємств, до якого відноситься Концерн «Військторгсервіс». З метою спростування недостовірної інформації ОСОБА_1 вимушений був давати пояснення Міністерству оборони України, Головному управлінню майна та ресурсів, правоохоронним органам з приводу безпідставності заявлених відповідачем тверджень, при цьому він відчував обурення та образу, адже вся інформація не відповідає дійсності і свідчила фактично про злочинні корупційні дії, які позивач ніколи не вчиняв. ОСОБА_1 вважає неприпустимим висновок суду, що зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію вже саме по собі є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених прав. За доводами позивача, дії ОСОБА_2 спричинили значні моральні страждання, які позначили негативні зміни у житті ОСОБА_1 , що проявилися у вигляді щоденних негативних думок про те, до яких наслідків може призвести поширення вказаної недостовірної інформації не тільки як людини, але і керівника державного підприємства.

У відзиві на апеляційні скарги Концерн «Військторгсервіс» вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Третя особа вважає, що вся поширена ОСОБА_2 інформація відносно директора Концерну «Військторгсервіс» у зверненні на адресу Президента України не відповідає дійсності і спрямована перш на завдання шкоди Концерну, оскільки відповідач мав на меті створити негативний імідж Концерну як підприємству Міністерства оборони України і для цього поширив недостовірну інформацію про його керівника, завдяки якому Концерн вдалося зберегти як підприємство. Третя особа наголошує, що призначення слідчої комісії для проведення незалежного розслідування не є компетенцією Президента України, а компетенцією правоохоронних органів. Концерн «Військторгсервіс» вказує, що відповідач не надав жодного належного доказу щодо злочинної або корупційної діяльності ОСОБА_1 як керівника. Також третя особа вважає, що поширені у зверненні твердження є фактичними даними, а не оціночними судженнями, адже відповідач заявляє саме про факти, які йому стали відомі щодо злочинної та незаконної діяльності Генерального директора Концерну ОСОБА_1 . Ці факти можуть бути перевірені на достовірність, що і було зроблено судом першої інстанції. Дані твердження не містять жодних алегорій, сатири або вжиття гіпербол.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить винести рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог - без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити і скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Позивач вказує, що законодавством не встановлено, що фізична особа, яка є посадовою особою або керівником державного підприємства, позбавлений права захищати свої особисті немайнові права і будь-якій особі дозволено їх порушувати з посиланням на ст.40 Конституції України, яка гарантує право направляти звернення до органів державної влади, посадових і службових осіб цих органів. ОСОБА_1 вважає, що твердження, викладені відповідачем у зверненні на адресу Президента України, не є оціночними судженнями, а є саме наклепом та висловлюваннями, які містять фактичні дані, і можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, справжності. За доводами позивача, в ході розгляду справи відповідач не зміг надати жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фактів про «злочинні дії», зокрема не довів, де, коли, за яких обставин позивач погрожував йому у своєму кабінеті, які саме підприємці Гончарівська були обкладені «поборами». Жоден з цих підприємців не був залучений самим відповідачем до участі в справі в якості свідка та допитаний по фактам, нібито повідомленим відповідачем. ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 грубо порушує вимоги законодавства та договору оренди, незаконно продовжує використовувати державне нерухоме майно, чим завдає збитків державі та Концерну «Військторгсервіс». Позивач вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що звернення відповідача на адресу Президента України мало на меті формування негативної думки щодо діяльності позивача, а не з метою ініціювання проведення передбачених законодавством перевірок. Позивач вказує, що лише правоохоронні органи згідно закону відносяться до компетентних органів, які можуть перевіряти недодержання законів посадовими і службовими особами, а не Президент України, на адресу якого відповідачем було направлено звернення. ОСОБА_1 вважає, що звернення носило на меті і завдання шкоди Концерну «Військторгсервіс», як юридичній особі, шляхом поширення про підприємство на рівні Верховного Головнокомандувача недостовірної та негативної інформації. Також позивач вважає безпідставними твердження ОСОБА_2 про ненадання доказів поширення недостовірної інформації, оскільки останнім було здійснено поширення недостовірної інформації не через правоохоронні органи, а шляхом направлення звернення на адресу Президента України, який в подальшому направив звернення до Міністерства оборони, потім воно надійшло до Головного управління майна та ресурсів, Генеральної прокуратури України. Крім того, позивач вказує, що відповідач необґрунтовано посилається на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції», оскільки він був прийнятий вже після звернення відповідача на адресу Президента України. Крім того, даним Законом ні Президент України, ні Міністерство оборони України не відносяться до спеціальних компетентних органів, до сфери яких відноситься перевірка та розслідування корупційних правопорушень.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що Наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 17 травня 2019 року №23-ДП ОСОБА_1 призначено на посаду Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 направив на адресу Президента України ОСОБА_3 звернення, у якому просить призначити слідчу комісію, щоб провести незалежне розслідування в діяльності Концерна «Військторг», і в якому, зокрема вказує: «Прикриваючись гучною назвою та корумпованими чиновниками з Міністерства Оборони цей Концерн та його керівники багато років паразитував на тілі МОУ маючи у спадку від Радянського Союзу велику кількість ласих об`єктів нерухомості по всій території України здавав їх за не прозорою схемою наповнюючи свої гаманці і тим самим довівши до банкрутства Концерн. Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих і амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», «… до мене особисто звернувся начальник філії «Військторгсервіс» Концерну «Військторг» пан ОСОБА_5 з пропозицією за безпроблемне використання об`єкту нерухомості а саме кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 я повинен сплачувати йому ( ОСОБА_5 ) кошти щомісяця у розмірі 900 грн у разі відмови мені будуть заважати працювати і в подальшому відберуть приміщення нібито для власних цілей…», «…пана ОСОБА_5 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в очі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе» (а.с.17).

Вказане звернення було скеровано Генеральній прокуратурі України, яка направила його за належністю військовій прокуратурі Центрального регіону України та Міністерству оборони України (а.с.19).

Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України 02 серпня 2019 року звернення ОСОБА_2 було направлено Генеральному директору Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 для надання інформації щодо порушеного питання (а.с.18).

02 серпня 2019 року військовою прокуратурою Київського гарнізону направлено слідчому ГУ НП у м.Києві скаргу ОСОБА_2 щодо ймовірних неправомірних дій службових осіб Концерну «Військторгсервіс» для перевірки викладених у ній обставин під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000250 (а.с.77).

Також за матеріалами справи встановлено, що 13 червня 2016 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області (орендодавець) та ТОВ «Саната-Н» в особі директора ОСОБА_2 було укладено договір оренди №88-16 нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування без права передачі в суборенду, приватизації (викупу) орендарем або третіми особами державне нерухоме майно - будівлю кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 144,3 кв м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» (а.с.20-25). Договір укладено на 2 роки 364 дні, що діє з 13 червня 2016 року до 11 червня 2019 року включно.

Протягом лютого-квітня 2019 року Концерном «Військторгсервіс» направлялися листи до регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, Головного управління майна та ресурсів з проханням не проводити заходи щодо продовження терміну дії договорів нерухомого майна, оскільки Концерн планує використання вказаного майна у власній господарській діяльності для виконання завдань, покладених на нього КМУ та Міністерством оборони України (а.с.32-45).

22 квітня 2019 року Філія «Війсьторг» Концерну «Військторгсервіс» звернулась до ТВО генерального директора Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 з пропозицією щодо повернення нерухомого майна, наданого в оренду згідно договорів оренди, термін дії яких збігає у червні-липні 2019 року, зокрема №88-16 від 13.06.2016 - між РВ ФДМУ та ТОВ «Саната-Н» на оренду нерухомого майна - будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.29).

Згідно з наказом начальника філії «Військторг» від 29.07.2019 року №27 створено комісію для перевірки повернення нежитлових приміщень будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », якою встановлено, що станом на 01.08.2019 року кафе працювало, а директор ТОВ «Саната-Н» ОСОБА_2 категорично відмовився звільняти приміщення кафе та повертати надане йому нерухоме майно (а.с.31).

У серпні 2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом про витребування з чужого незаконного володіння, а саме у ТОВ «Саната-Н», державного нерухомого майна - будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і стягнення неустойки (а.с.87-91).

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14 січня 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с.132-142).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ч.1 ст.68 Конституції України).

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Частиною 1 статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, настає відповідальність, передбачена законодавством України.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Президента України ОСОБА_3 з листом, в якому містилося прохання призначити слідчу комісію для проведення незалежного розслідування в діяльності Концерну «Військторг».

Частиною 2 статті 102 Конституції України встановлено, що Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що звернення ОСОБА_2 до Президента України про можливе вчинення посадовими особами Концерну «Військторгсервіс» (що здійснює свою діяльність у сфері оборони), в тому числі його керівником ОСОБА_1 , корупційних діянь було реалізацією конституційного права на звернення, з наміром захистити своє право оренди об`єкта нерухомості - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 та перевірити наведені у ньому обставини.

Посилання відповідача на те, що позивач не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами сам факт поширення щодо нього інформації, є помилковими, оскільки в силу положень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації розуміється в тому числі викладення інформації в листах, адресованих іншим особам.

Проте, заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не обґрунтовано, які саме його особисті немайнові права були порушені, враховуючи, що у зверненні йдеться про позивача саме як керівника Концерну «Військторгсервіс», а не як окрему особистість.

Апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що зміст скарги свідчить про те, що негативна інформація стосовно позивача була надіслана з метою формування негативної думки щодо діяльності позивача, а не з метою ініціювання проведення передбачених законодавством перевірок.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Саната-Н», керівником якої є ОСОБА_2 , і Концерном «Військторгсервіс», керівником якого є ОСОБА_1 , існує спір щодо права товариства на оренду об`єкта нерухомості - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Спір в тому числі був предметом розгляду господарського суду.

Звернення ОСОБА_2 , надіслане Президенту України, згодом було скеровано Генеральній прокуратурі, а нею в свою чергу - Військовій прокуратурі, Міністерству оборони України, тобто органам, які мають повноваження на проведення перевірки викладених у зверненні обставин. При цьому Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України від Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» витребовувалася інформація щодо порушеного питання.

Крім того, скарга ОСОБА_2 щодо ймовірних неправомірних дій службових осіб Концерну «Військторгсервіс» військовою прокуратурою Київського гарнізону була направлена слідчому ГУ НП у м.Києві для перевірки викладених у ній обставин під час досудового розслідування кримінального провадження №0000250 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.425 КК України.

Враховуючи викладене, також є помилковим висновок суду першої інстанції, що скарга відповідача не була надіслана до правоохоронного органу, який мав би перевірити викладені в ній факти. При цьому є слушними доводи ОСОБА_2 , що він став ініціатором проведення передбачених законодавством перевірок можливих фактів корупційних правопорушень, допущених, на його думку, посадовими особами Концерну «Військторгсервіс», в тому числі ОСОБА_1 як його теперішнім керівником.

Посилання суду на те, що твердження відповідача відносно позивача формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, є необґрунтованими, враховуючи, що звернення було адресовано безпосередньо Президенту України. ОСОБА_2 , скориставшись наданим йому конституційним правом, звернувся до Президента України як гаранта прав і свобод людини і громадянина і який здійснює керівництво, зокрема у сфері оборони держави. Подальше спрямування звернення до Генеральної прокуратури, військової прокуратури, Міністерства оборони від волі заявника не залежало, відповідно відсутні підстави стверджувати, що відповідачем було поширено інформацію, яка призвела до формування негативної громадської думки, руйнування позитивного іміджу та репутації позивача.

Крім того, судом першої інстанції не було надано оцінки доводам відповідача щодо застосування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції».

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо викривачів корупції» визначено, що викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Вказаний Закон набрав чинності з 1 січня 2020 року, в той час як спірне звернення ОСОБА_2 датоване ІНФОРМАЦІЯ_2. У зв`язку з викладеним, положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо викривачів корупції» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене в сукупності, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з відмовою у їх задоволенні.

Оскільки колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформації, розповсюдженої ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , то відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.

У зв`язку з викладеним і апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки ним оскаржується рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 5186,7 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформації, розповсюдженої ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , а також в частині стягнення судового збору і відмовити в задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5186 (п`ять тисяч сто вісімдесят шість) грн. 70 коп. за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 7 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: