УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 295/6056/17

провадження № 61-12011ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І. розглянувши касаційну скаргу Служби безпеки України на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Служба безпеки України (далі - СБУ) звернулась до суду з зазначеним позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, свідоцтва про право власності на квартиру та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

У квітні 2018 року позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року апеляційну скаргуСлужби безпеки України залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У серпні 2020 року позивач СБУ подав касаційну скаргу до Верховного Суду у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно із частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Суд першої інстанції встановивши, що предметом спору не є оскарження приватизації, позивачем оспорюється рішення про виключення квартири з числа службових, у вимогах не зазначено про скасування якої державної реєстрації права власності йде мова, дійшов висновку про необґрунтованість і передчасність заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та дійшов висновку, що заява не містить обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав вважати, що квартира може бути відчужена і це може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду є припущенням, яке не випливає із фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель