РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/2625/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/234/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Остапчук Л.В.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 04 листопада 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

за участю: ОСОБА_1 .В., ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права щодо користування і розпорядження власним майном та виселення з нежитлового приміщення адмінбудівлі,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№96) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права щодо користування і розпорядження власним майном та виселення з нежитлового приміщення адмінбудівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що на балансі Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96), правонаступником якої є Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)", знаходиться адміністративна будівля, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , яка не включена до відомчого житлового фонду та не є службовим житлом, не є житловим приміщенням. Відповідно до експлікації приміщень плану поверхів адміністративної будівлі на першому поверсі розміщений торговий зал, крім того у вищезазначеній адміністративній будівлі, без будь-яких на те правових підстав, займають частину нежилого приміщення відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зареєстровані там, хоча письмових документів на право власності чи користування цим приміщенням у відповідачів немає, оскільки дане нежитлове приміщення є адміністративною будівлею і є власністю ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96)", що підтверджується документами про право власності, даний факт позбавляє позивача можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" не погоджується з ухваленим рішенням, вважає що справу було розглянуто із суттєвим порушенням норм матеріального права та порушення процесуального законодавства, не враховано всі фактичні обставини справи в межах наданих суду повноважень, а також судом не надано належну оцінку всім доказам, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірне приміщення не є житловим та не відноситься до відомчого (службового) житлового фонду, а тому безпідставно застосував до спірних правовідносин норми житлового законодавства.

Також вказує, що суд першої інстанції при винесення оскаржуваного рішення обмежився лише показами свідків та дослідженням цивільної справи Рівненського районного суду №570/803/14-ц.

Зазначають, що відповідачі зайняли приміщення самовільно та зареєструвалися в адміністративній будівлі установи виконання покарань без достатніх правових підстав.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що відповідно до бухгалтерського обліку установи, спірна адміністративна будівля рахується як "основний засіб". Дана адміністративна будівля не включена до відомчого житлового фонду та не є службовим житлом. Будівля не є житловим приміщенням а являється нежилим приміщенням адміністративної будівлі державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)", а також в даному приміщенні не передбачено і не зареєстровано жодних житлових приміщень в тому числі квартир, гуртожитку, тимчасового і відомчого житла.

Також вказують, що реєстрація відповідачів у спірній будівлі не є підставою вважати, вони мають право проживати у ньому. Інших доказів щодо правомірності проживання у даній частині приміщення адмінбудівлі відповідачі не надали.

З цих міркувань просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористались.

Представник апелянта не був допущений до розгляду справи, оскільки не мав відповідних повноважень.

ОСОБА_3 та представник всіх відповідачів адвокат Рудик В.Р. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоч завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не подали, а тому колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішенням Рівненського районного суду від 20.05.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області і яке набрало законної сили, відмовлено позивачу в задоволенні позовної вимоги про визнання осіб (відповідачів) такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згаданим рішенням встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані відповідачі, рахується за позивачем і перебуває в приміщенні адмінбудівлі, інвентарний № 10310007. Тому у відповідності до ст.82 ЦПК України позивачу відмовив у задоволенні позову виходячи з того, що твердження що спірне приміщення є адмінбудівлею, а не житловим приміщенням, оскільки ці обставини спростовуються рішенням суду, яке набрало законної сили.

Також відмовляючи в позові в частині виселення відповідачів без надання іншого житла, суд першої інстанції дійшов висновку, що це суперечить вимогам 109 ЖК України. Відповідачі не чинять жодних перешкод позивачу у використанні його приміщення, постійно не проживають у квартирі, тому підстав виселяти їх немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

У ст.47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що Городищенська виправна колонія Державної пенітенціарної служби (правонаступником якої є Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)") є власником адміністративної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 531,8 кв.м, форма власності державна, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52695678 від 05.02.2016 року та Витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (а.с.9, 10). Технічний паспорт на вказану будівлю виготовлено ПП "Рівне-Інжиніринг" 06 квітня 2015 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, де замовником технічної інвентаризації є Городищенська ВК (№ 96) (а.с.11, 188).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Рівненській області за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відповідачі по справі (а.с.26, 27, 28, 30).

У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані у вищезгаданій квартирі, проте близько двох років там не проживали, позивач 27 вересня 2013 року звертався з позовом до суду, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 і зняти їх з реєстраційного обліку у зв`язку з відсутністю в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 травня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 01 вересня 2014 року, в задоволенні вищезгаданого позову відмовлено. Рішення суду в касаційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сам позивач у своїй позовній заяві просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування саме житловим приміщенням і зняти їх з реєстраційного обліку, тому доводи позивача при розгляді даної справи про те, що дане приміщення ніколи не було житловим, є адміністративною будівлею не призначеною для проживання, розцінюються судом критично.

Також як слідує з матеріалів справи, 26 вересня 2002 року позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги та квартирну плату в розмірі 1433,31 гривень. З поданої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 надана квартира АДРЕСА_4 , яка знаходиться на балансі Городищенської виправної колонії Рівненської області (№96), яка надає комунальні послуги, у безстрокове користування. Все це спростовує доводи позивача про те, що відповідачі зареєстровані в даному приміщенні протиправно і в даному приміщенні не передбачено і не зареєстровано жодних житлових приміщень в т.ч. квартир, гуртожитку, тимчасового і відомчого житла.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено та це не заперечується сторонами, що станом на сьогодні спірне приміщення є адміністративною будівлею.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що спірне приміщення не є житловим та не відноситься до відомчого (службового) житлового фонду, оскільки саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 стало адміністративною будівлею з 2015 року, а до того статус будівлі визначений не був, і цей будинок був як адміністративною будівлею, так і житловим приміщенням, оскільки з матеріалів справи вбачається, що один під`їзд був виділений під 9 квартир, в яких проживали і були зареєстровані сім`ї працівників виправної колонії.

З цих підстав також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідачі зайняли приміщення самовільно та зареєструвалися в адміністративній будівлі установи виконання покарань без достатніх правових підстав. Крім того, на момент виникнення правовідносин, тобто на момент реєстрації відповідачів ( а це 1982, 1987, 1990, 1994, 2007 роки) у даному приміщенні, воно було передбачене для проживання і там крім відповідачів тривалий час проживали інші сім`ї, що знайшло підтвердження в судовому засіданні в суді першої інстанції, зокрема із показів свідків.

Також судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норму матеріального права, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, а саме ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки позивач просить виселити відповідачів без надання іншого житла, що суперечить вимогам вищезгаданої статті, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що дана позовна вимога до задоволення не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків