ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 639/7410/18

Провадження № 22-ц/818/4272/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

Секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

позивач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Альфа - Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення першкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Альфа - Банк" на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 23 червня 2020 року, ухвалене суддею Барковою Н.В., -

в с т а н о в и в :

21 грудня 2018 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу АТ «Укрсоцбанк» до цього майна; визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Позов мотивований тим, що 21.05.2008 року ОСОБА_1 уклав з позивачем договір кредиту № 837/18-27/36/8-262. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 837/19-27/36/8-143 від 21.05.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Ст. 4 іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». 12.04.2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 09.10.2018 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак, було виявлено, що у ньому незаконно проживають відповідачі, які чинять фізичні перешкоди в доступі та користуванні майном. Внаслідок незаконних дій відповідачів позивач позбавлений можливості користуватись своїм майном. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми ст.ст. 3, 316, 317, 319, 321, 328, 383,391 ЦК України, а також на висновки, що містяться в постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709 цс 16 та абзац 2 п.34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому міститься висновок, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 листопада 2019 року залучено до участі у справі ПАТ «Альфа-Банк» в якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 23 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, однак це є категорією житлового законодавства, проте позивачем не доведено будь-якими доказами наявність передбачених Житловим законодавством України, підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також не доведено позивачем належними доказами і факт чинення відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування нерухомим майном за його призначенням - житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Альфа - Банк" просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що законним власником квартири є AT «Укрсоцбанк». Втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишні власники продовжують користуватися ним та відмовляються добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу УРСР не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як на час подачі позову до суду позивач був власником, а не іпотекодежателем майна, а позовна вимога про виселення не заявлялась. Стаття 72 Житлового кодексу УРСР не може бути застосована, оскільки предметом позову було визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням з підстав втрати нею права власності, а не з підстав тривалого непроживання за відповідною адресою. Тобто між сторонами виникли цивільно - правові, а не житлові відносини, а предметом спору є належні позивачу права, передбачені главою 23, розділу 1, книги третьої ЦК України, а не правовідносини у сфері користування жилими приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, що врегульовані главою 2 Житлового кодексу УРСР

20.08.2020 року представнику позивача ОСОБА_4 була вручена судова повістка про виклик в судове засідання на 03.09.2020 року. 03.09.2020 року представником АТ "Альфа-банк" до апеляційного суду подано заяву про відкладення розгляду справи через велику завантаженість, що на думку колегії суддів не є поважною причиною неявки в судове засідання, оскільки згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Альфа-банк» не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що за даними реєстру прав власності на нерухоме майно 31.03.2005 року внесено запис про державну реєстацію про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 9-11).

21.05.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 837/18-27/36/8-262 за умовами якого АКБ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 63 000 доларів США (а.с.12-19).

21.05.2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 837/19-27/36/8-143, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.20-24).

Пунктом 4.5.3. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.10.2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є власником 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 12.04.2018 року, державний реєстратор Калініна Людмила Миколаївна, Зміївська міська рада, Харківська обл., підстава виникнення права власності: іпотечний договір, серія та номер: 1474, виданий 21.05.2008, видавник: приватний нотаріус ХМНО Железняк Л.В., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40656201 від 17.04.2018, Калініна Людмила Миколаївна, Зміївська міська рада, Харківська обл. (а.с.7-11).

Згідно з довідкою від 02.04.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 44).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Задовольняючи вимогу банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом буде мати наслідком виселення останніх із спірної квартири.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Оскільки відповідачі тривалий час проживають у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, спірна квартира є житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.

Матеріали справи не містять доказів, що квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є не єдиним можливим місцем їх проживання, отже внаслідок задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом відповідачі можуть стати безхатченками.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними доказами чинення відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , тому вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування майном є необгрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Альфа - Банк"не підлягають задоволенню, оскільки їх задоволення призведе до втручання у право відповідачів на повагу до їхнього житла, що не відповідає «нагальній суспільній необхідності», не є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа - Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 23 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.Ю. Тичкова

О.М. Хорошевський

повний текст постанови

складено 4 вересня 2020 року