печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Козлова Р.Ю.,

при секретарі - Іваненку С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 17 липня 1999 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї , актовий запис № 859.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали пред`явлені вимоги та просили суд розірвати укладений між сторонами шлюб, оскільки сторони тривалий час не ведуть спільного господарства, не мають спільних прав та обов`язків. Крім того, позивачка додатково зазначила, що збереження сім`ї є неможливим, оскільки позивачка не бажає проживати з відповідачем у шлюбі. Також вказала на те, що наданий судом строк на примирення не призвів до бажаного результату, відтак наполягала на розірванні шлюбу.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив суду заяву про відкладення розгляду справи. В обґрунтування заяви відповідач послався на те, що він є директором ТОВ «Фінансова компанія «Трансфер Груп», в якому з 12 лютого 2020 року буде проводитись планова документальна перевірка протягом 10 днів, відтак він позбавлений можливості взяти участь у даному судовому засіданні. Крім того, відповідач зазначив що в провадженні суду перебуває на розгляді справа про визнання права власності на майно, яке придбане сторонами за час перебування шлюбі та справа про визначення місця проживання малолітньої дитини. За таких обставин, вважає відповідач, існує об`єктивна неможливість розгляду спору між сторонами про розірвання шлюбу до вирішення спорів про визнання місця проживання дитини та визнання права власності на майно, яке набуте подружжям у шлюбі.

Суд визнав можливим продовжити розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки відповідач за викладених обставин не був позбавлений можливості направити свого представника у судове засідання, який брав участь у розгляді справи, та не повідомив про причини своєї неявки, в той час як явка відповідача у судове засідання судом обов`язковою не визнавалась. Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на об`єктивну неможливість розгляду спору між сторонами про розірвання шлюбу до вирішення спорів про визнання місця проживання дитини та визнання права власності на майно, яке набуте подружжям у шлюбі, оскільки вказані спори не є взаємопов`язаними.

Заслухавши думку позивачки та її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17 липня 1999 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї. Від даного шлюбу у сторін народилися діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони проживали однією сім`єю, проте, як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем.

Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові.

З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін.

Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 110,112, 113 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2,10,76-81, 141-142, 200, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17 липня 1999 року за актовим записом №859, у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.

Повне рішення суду складено 13 лютого 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя