КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8591/17 Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 2 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином.

Позовна заява мотивована тим, що 13 липня 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбано транспортний засіб марки «Toyota Camry». У подальшому вказаний транспортний засіб за усною домовленістю було передано особі, яка назвалась ОСОБА_5 , у тимчасове користування з передачею останньому комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. При цьому, будь-яких довіреностей на право розпорядження та відчуження в будь-який спосіб відносно вищевказаного транспортного засобу ОСОБА_5 не видавалось.

Через деякий час стало відомо, що належний позивачу транспортний засіб незаконно знято з реєстрації та переоформлено на ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 2016 року.

В ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 жовтня 2016 року за фактом незаконного заволодіння його транспортним засобом, з`ясовано, що договір купівлі-продажу від 30 липня 2016 року, на підставі якого здійснено незаконне переоформлення та фактично незаконне заволодіння автомобілем від імені позивача, підписано ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності виданої в порядку передоручення від ОСОБА_7 до ОСОБА_6 на право керувати та розпоряджатися належним йому автомобілем. Довіреність видана 13 липня 2016 року приватним нотаріусом Рябикіною A. A., проте така довіреність видавалась від ОСОБА_7 до іншої особи з правом експлуатації, користування та розпорядження автомобілем, який не належить позивачу. На підставі вказаної довіреності відбулось переоформлення транспортного засобу громадянином ОСОБА_4 , який отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на належний ОСОБА_2 автомобіль, та замінено державний реєстраційний номер. У подальшому автомобіль переоформлено з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 12 жовтня 2016 року, видано свідоцтво про реєстрацію та новий державний реєстраційний номер замість попереднього.

Спірний транспортний засіб був відчужений особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю його волевиявлення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на транспортний засіб, витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння, визнати недійсними договір купівлі-продажу транспортного засобу, а також видане на підставі нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, стягнути з ОСОБА_3 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Toyota», модель «Camry», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2016/000266, укладений 30 липня 2016 року між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також видане на підставі нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 недійсними.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Toyota», модель «Camry», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 7 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 2 344,95 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 944,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, 8 серпня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Григоржевського М. С. звернувся з апеляційною скаргою, за подання якої сплатив 12 090,08 грн судового збору.

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 було доплачено 862,20 грн судового збору.

В ході розгляду справи, а саме 29 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про відмову від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року. Одночасно у заяві про відмову від апеляційної скарги просив повернути йому суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 952,28 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року. Апеляційне провадження закрито.

Вирішуючи питання щодо повернення судових витрат, понесених за подання апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що такі витрати не підлягають поверненню, оскільки учасники справи із клопотанням про відмову від позову та закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України не зверталися, а ОСОБА_1 просить прийняти його відмову від апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження. Положеннями статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено повернення сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору у разі відмови від неї.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 задоволено частково. Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення питання щодо судових витрат скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи судове рішення у вказаній частині, суд касаційної інстанції вказав на те, що висновок апеляційного суду про відсутність підстав для вирішення питання щодо судових витрат, пов?язаних з подачею апеляційної скарги у разі закриття апеляційного провадження є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, відповідно до наведених процесуальних норм та змісту постанови суду касаційної інстанції, справа підлягає перегляду лише в частині вирішення питання щодо судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість вимог заяви відповідача про відмову від апеляційної скарги в частині повернення сплаченого судового збору, колегія суддів вважає, що зазначену заяву слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Підстави повернення судового збору передбачені статтею 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI).

Згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Тлумачення вказаної норми права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко та вичерпно встановив підстави повернення судового збору, а саме в разі закриття провадження у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях. При цьому ним визначено одну єдину підставу, за якою судовий збір у разі закриття провадження не повертається, а саме у разі закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою позивача від позову.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.

Проте, у даному випадку мало місце право відповідача на відмову від апеляційної скарги, право та наслідки якого передбачені статями 362, 364 ЦПК України.

Виходячи зі змісту пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», в системному тлумаченні статей 255, 362, 364 ЦПК України, слід дійти висновку про те, що закон не пов?язує необхідність повернення судового збору з відповідною нормою ЦПК України, на підставі якої закривається провадження, а відтак та обставина, що учасники справи не зверталися із заявою про закриття провадження у справі відповідно статті 255 ЦПК України не може бути належною підставою для повернення сплаченого судового збору, оскільки в даному випадку провадження закривалось на підставі статті 362 ЦПК України, де особа, яка подала апеляційну скаргу, скористалася своїм правом щодо подання заяви про відмову від неї.

Єдиним винятком, при якому імперативно встановлено неможливість повернення судового збору згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» є закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою позивача від позову.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 42 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», статтею 7 Закону № 3674-VI врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства. Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ.

При цьому поданий заявником платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору, повертається заявнику, а до матеріалів справи приєднується належним чином посвідчена копія цього документа. Про заміну зазначеного документа копією здійснюється відповідна відмітка в описі справи.

Законом № 3674-VI не передбачено граничного терміну повернення сплаченої суми судового збору.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону №3674-VI).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за поданняапеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року про часткове задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином, було сплачено судовий збір у розмірі 12 090,08 грн відповідно до квитанції № СВ01959003/1 від 8 серпня 2019 року (а.с. 74, т. 2) та у розмірі 862,20 грн відповідно до квитанції № СВ02066469/1 від 28 серпня 2019 року (а.с. 87, т. 2).

Отже, за подання апеляційної скарги на рішення суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір на загальному суму 12 952,28 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору за його заявою з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 7 Закону №3674-VI, оскільки він відмовився від апеляційної скарги на рішення суду і така відмова була прийнята судом із закриттям апеляційного провадження.

На підставі викладеного та керуючись статями 133, 142, 362, 364, 367, 372, 381 ЦПК України, статтею 7 Закону України «Про судовий збір», суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги в частині повернення судового збору задовольнити.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з Державного бюджету України сплачений судовий збір у загальному розмірі 12 952,28 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 28 копійок), що внесений через 307123, ПАТ «Банк Восток», м. Дніпро вул. Курсантська, 24, згідно з квитанціями № СВ01959003/1 від 8 серпня 2019 року та № СВ02066469/1 від 28 серпня 2019 року на розрахунковий рахунок - 0024; отримувач коштів - УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н, код банку отримувача (МФО) - 899998, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38050812.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) оригінали квитанцій № СВ01959003/1 від 8 серпня 2019 року та № СВ02066469/1 від 28 серпня 2019 року, що знаходиться в матеріалах цивільної справи № 761/8591/17, приєднавши до справи належним чином посвідчені копії цих платіжних документів.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній