ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/354/19 Номер провадження 22-ц/814/403/20Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів:Кузнєцової О.Ю., Прядкіної О.В.,

секретар: Мисечко А.І.

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Дяченко М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Потетій А.Г. (відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні).

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя (без визначення частки в натурі) та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, відповідно до якого, прохав визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,1543 га, кадастровий номер :01:001:0145 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та на Ѕ частину земельної ділянки, що вище вказані.

В обґрунтування позову вказував, що відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Старосанжарською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 25 липня 1998 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , шлюб не розірваний, але фактичні шлюбні відносини між ними припинені.

За час перебування у шлюбі 30 липня 2013 року ними було придбано у власність:

- житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівець В.А.;

- земельну ділянку площею 0,1543 га, кадастровий номер :01:001:0145, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівець В.А.

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, на якій він знаходиться, зареєстроване за ОСОБА_3 в розмірі частки «1».

Також вказував, що ОСОБА_3 перешкоджає йому у користуванні спільно нажитим майном, вважаючи себе одноосібним власником вищевказаного майна.

ОСОБА_1 зазначав, що після одруження і до придбання будинку, він постійно працював, що підтверджується записами в трудовій книжці, та отримував заробітну плату, яку заощаджували для придбання житла. Крім отримання доходів за основним місцем роботи, він постійно отримував додатковий дохід із джерел, не заборонених законом. Маючи власні транспортні засоби, у вільний від основної роботи час, здійснював послуги з перевезення речей на замовлення, надавав послуги таксі. Саме за рахунок спільних коштів та заощаджень, в тому числі і з його особистого доходу, вищевказане нерухоме майно було придбане у 2013 році, а також за час проживання разом, спільними зусиллями, в будинку проведено ремонт, поліпшено його надвірний стан та повністю вмебльовано.

Вважає, що спірне майно не являється особистою власністю ОСОБА_3 та має статус такого, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначав, що у вищевказаному будинку проживають в окремих кімнатах: вони з дружиною - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , їхні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Добровільної згоди про поділ спільного майна між ними не досягнуто, врегулювання спору крім судового неможливе.

04 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову вказувала, що 30 липня 2013 року нею були укладені договори купівлі - продажу зазначеного вище нерухомого майна та проведена відповідна державна реєстрація, що підтверджується копіями документів, долучених до первісного позову, всі правовстановлюючі документи оформлені на її ім`я, при цьому ОСОБА_1 була надана згода на купівлю та укладення договорів купівлі-продажу за ціною, на умовах та за її розсудом.

Вказувала, що ОСОБА_1 не заявив себе в якості покупця, хоч були відсутні будь-які перешкоди для цього.

Також вказувала, що майно, яке є предметом спору, не є спільним майном подружжя, а кошти, які були сплачені нею за вищезазначене нерухоме майно, передані їй особисто її батьками, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зазначала, що позовні вимоги позивача за первісним позовом не визнає та вважає, що вони не відповідають вимогам закону та не підтверджені належними доказами.

На підставі викладеного просила суд визнати за нею, ОСОБА_3 , право особистої приватної власності на житловий будинок літ. А-2 житловою площею 54,7 кв.м., загальною площею 99,7 кв.м., сарай літ.Б, огорожу №2, літню кухню літ. Б1, сарай літ. Б, сарай літ. б, погріб літ б1, гараж літ.В, ворота з хвірткою №1, вигріб №3 та земельну ділянку площею 0,1543 га (кадастровий номер : :01:001:0145) за адресою АДРЕСА_1 , що були придбані за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівцем В.А. 30 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про :

- визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянку кадастровий номер : :01:001:0145, площею 0,1543га що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та на Ѕ частину земельної ділянку, що вище вказані - відмовлено за безпідставністю.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано за нею, ОСОБА_3 право особистої приватної власності на житловий будинок літ. А-2 житловою площею 54,7 кв.м., загальною площею 99,7 кв.м., сарай літ.Б, огорожу №2, літню кухню літ. Б1, сарай літ. Б, сарай літ. б, погріб літ б1, гараж літ.В, ворота з хвірткою №1, вигріб №3 та земельну ділянку площею 0,1543 га (кадастровий номер : :01:001:0145) за адресою АДРЕСА_1 , що були придбані за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівцем В.А. 30 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 .

Віднесено за рахунок ОСОБА_1 судовий збір сплачений ОСОБА_1 в розмірі 1878,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються із 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору, 1631 грн. 00 коп. витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи та витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 4039 грн. 60 коп. за позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно є незаконним і необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказував, що судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, докази по справі досліджені неповно та дана невірна юридична оцінка.

Зазначав, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, щодо доведення ОСОБА_3 , що вищевказане спірне майно було придбане нею за її особисті кошти. Вважає, що суд однобічно відображає позицію однієї із сторін.

Вказував, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме долучив до матеріалів справи розписку від 23 липня 2013 року, яку стороною відповідача було подано лише за 5 хвилин до дослідження доказів по справі, чим позбавив його підготувати та заявити клопотання про призначення експертизи розписки, а також не запропонував стороні позивача ознайомитись з нею.

Крім того зазначав, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме з розписки від 23 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 отримала кошти в борг, та зобов`язалась їх повернути до певного періоду, при цьому кошти їй були не подаровані батьками, щоб дало підстави стверджувати що це є її особисті кошти, а отже вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також зазначав, що відповідачкою не було доведено, що кошти в сумі 55 тисяч доларів США були витрачені нею саме на придбання спірного будинку та земельної ділянки, так само, як і не було доведено того, що він не брав фінансової участі у придбанні будинку та ним не витрачалися спільні кошти на придбання спірної нерухомості.

Також вказував, що батько відповідачки ОСОБА_6 під час його допиту як свідка надав сумнівні показання, а саме невірно називаючи дати надання позики.

З урахуванням викладеного просить суд скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя (без визначення частки в натурі) задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю відмовити.

27 січня 2020 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , в якому зазначала, що будинок був придбаний нею за кошти, отримані від її батька ОСОБА_6 , отримання яких підтверджено борговою розпискою, зміст якої підтверджено, як самим ОСОБА_6 , так і свідком ОСОБА_8 .

Також вказувала, що дохід їхньої сім`ї складався із заробітних плат її (за період з 2010 по 2013 рік 32 591 грн.) та чоловіка - 33 216 грн., які витрачалися на оплату комунальних послуг, продукти харчування, предмети побуду та інші потреби. При цьому на їхньому утриманні знаходились двоє неповнолітніх дітей.

ОСОБА_3 вважає невірним твердження апелянта, що кошти отримані нею за борговою розпискою, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки гроші були отримані нею особисто.

При цьому зауважує, що апелянт мав можливість заявити про бажання зазначення себе в договорах купівлі-продажу як покупця або вказати у заяві, що майно набувається за спільні кошти, але не зробив цього.

Крім того, зазначала, що кошти, які були отримані нею для придбання нерухомості, були витрачені як на оплату за договором, так і на проведення нотаріального оформлення (проведення оцінки, витребування різного роду довідок, оплата праці нотаріуса, сплата належних платежів до бюджету), а також кошти були витрачені на переїзд, проведення ремонту в будинку, придбання необхідних меблів.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги суперечать доказам, які були предметом судового дослідження та діючому законодавству.

З урахуванням викладеного просила суд рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом вірно встановлено наступні фактичні обставини.

Відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Старосанжарського сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 25 липня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі.

На час розгляду апеляційної скарги, за рішенням суду шлюб розірвано.

На час подання позову шлюб був не розірваний, але фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені.

За час перебування у шлюбі - 30 липня 2013 року, подружжям було придбано у власність житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1543 га, кадастровий номер :01:001:0145, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівець В.А. та які зареєстровані на ім`я ОСОБА_3 в розмірі частки «1».

Ухвалюючи рішення, суд вірно вказав, що майно придбане в шлюбі є спільною власністю подружжя, але зробив помилковий висновок, вказавши, що розписка, яка підтверджує отримання коштів у розмірі 55 тисяч доларів США на ім`я ОСОБА_3 , свідчить про те, що майно є одноособовою власністю останньої.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 в силу вимог ст. 65 СК України при укладенні боргової розписки, діяла за згодою ОСОБА_1 , а отже отримані кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого суду, враховуючи те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями придбаний подружжям під час перебування в шлюбі за кошти, які були отримані ОСОБА_3 за борговою розпискою, колегія суддів прийшла до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд з урахуванням положень ст. 137, 141 ЦПК України стягує з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2818,20 грн. (за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя (без визначення частки в натурі) задовольнити.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий номер: :01:001:0145, площею 0,1543 га, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:0145, площею 0,1543 га.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 2818,20 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Л.М. Хіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова О.В. Прядкіна