ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/439/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Садік Н.Д.,

з участю: представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача Мартинюка О ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/4720/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року (суддя Мазурок О.В., повне судове рішення складено 03 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права власності за набувальною давністю.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в:

07 серпня 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначали, що ОСОБА_3 з 24 січня 1984 року працює у виробничому підрозділі Жмеринська дирекція залізничних перевезень та займає посаду сигналіста 4 розряду станції Гречани 1 класу АТ «Українська залізниця». У 1990 році керівництвом структурного підрозділу без видачі правовстановлюючих документів їй була надана у користування квартира АДРЕСА_1 площею 58,8 кв.м, де вона проживає до сьогодні. У квартирі проживають також члени сім`ї чоловік ОСОБА_6 , який зареєстрований на цій житловій площі з 1992 року та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований у квартирі з народження. Житловий будинок до 25 грудня 2001 року перебував на балансі Жмеринської дистанції цивільних споруд і водопостачання ДГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». 13 вересня 2001 року виконавчим комітетом Хмельницької міської ради було прийнято рішення №724 «Про внесення змін в рішення виконкому №770 від 28 жовтня 1999 року», яким вирішено дозволити житлово-експлуатаційним конторам департаменту житлово-комунального господарства та запропонувати організаціям, на балансі яких перебуває житловий фонд, інженерні мережі, припинити технічне обслуговування і зняття з балансу одно, двоповерхові будинки або їх частини, інженерні мережі, що забезпечують життєдіяльність вказаних будинків, передавши їх у власність власникам квартир пропорційно займаної площі. Після зняття з балансу одно, двоповерхових будинків або їх частин оформити за власниками право власності на відповідну частину будинку.

12 грудня 2001 року вона та її чоловік звернулися до Жмеринської дистанції цивільних споруд і водопостачання ДГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» із заявою про зняття квартири з балансу і передачу їм на обслуговування. При цьому зобов`язались виконувати подальші ремонти за власний рахунок і утримувати прибудинкову територію в належному санітарному стані. 25 грудня 2001 року між Жмеринською дистанцією цивільних споруд і водопостачання ДГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» в особі заступника начальника Євтушенко М.А., бухгалтера ОСОБА_7 та жителів квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 9 був підписаний акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, за яким фактичні користувачі квартир отримали їх у користування з метою подальшої реєстрації права власності. Проте, після звернення до БТІ м. Хмельницького їм стало відомо, що право власності на квартиру оформлено не було.

Тому, позивачі просили визнати за ними право спільної сумісної власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,8 кв.м.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року в позові відмовлено.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просять його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилаються на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням норм матеріального права. Суд дійшов невірного висновку про можливість реалізації позивачами свого порушеного права у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки на теперішній час квартира не відноситься до державного житлового фонду, не перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні жодного із уповноважених на приватизацію житлового фонду органів, не має відповідного статусу. Суд не взяв до уваги, що ордер на вселення в квартиру їм не видавалися, будь-які угоди не укладалися, рішення виконавчого комітету про включення квартири до числа службових не приймалося. Більше 10 років вони відкрито, добросовісно користуються житловим приміщенням. Позов подали до АТ «Українська залізниця» як правонаступника попереднього балансоутримувача ДГТО «Південно-Західна залізниця».

У засіданні апеляційного суду представник позивачів апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідача не визнав її.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 з 24 січня 1984 року працює у виробничому підрозділі Жмеринська дирекція залізничних перевезень на посаді сигналіста 4 розряду станції Гречани 1 класу АТ «Українська залізниця».

Спірна квартира АДРЕСА_1 є фактичним місцем проживання і адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 1992 року, та після народження ІНФОРМАЦІЯ_2 і їхнього сина ОСОБА_5 .

Відомості про видачу позивачам ордера на вселення в квартиру відсутні.

Житловий будинок АДРЕСА_3 до 2001 року перебував на балансі Жмеринської дистанції споруд і водопостачання ДГТО «Південно-Західна залізниця», правонаступником якої є АТ «Укрзалізниця».

13 вересня 2001 року рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №724 «Про внесення змін в рішення виконкому №770 від 28 жовтня 1999 року «Про дозвіл на припинення технічного обслуговування та знаття з балансу приватизованих квартир одноповерхових будинків» назву рішення викладено у новій редакції «Про дозвіл на припинення технічного обслуговування та знаття з балансу одно, двоповерхових будинків або їх частин» (а.с.25).

Пункт 1 зазначеного рішення викладено в новій редакції і вирішено: «Дозволити житлово-експлуатаційним конторам департаменту житлово-комунального господарства та запропонувати організаціям, на балансі яких перебуває житловий фонд, інженерні мережі, припинити технічне обслуговування і зняття з балансу одно, двоповерхові будинки або їх частини, інженерні мережі, що забезпечують життєдіяльність вказаних будинків, передавши їх у власність власникам квартир пропорційно займаної площі». Пункт 3 рішення викладено в такій редакції: «Начальнику бюро технічної інвентаризації після зняття з балансу одно, двоповерхових будинків або їх частин оформити за власниками право власності на відповідну частину будинку».

12 грудня 2001 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до Жмеринської дистанції цивільних споруд і водопостачання ДГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» із заявою про зняття квартири з балансу і передачу їм на обслуговування, зобов`язавшись виконувати подальші ремонти за власний рахунок і утримувати прибудинкову територію в належному санітарному стані (а.с.28).

На підставі акта приймання-передачі (внутрішнього переміщення)

основних засобів, затвердженого 25 грудня 2001 року (а.с.29-30), житловий будинок АДРЕСА_3 переданий Жмеринською дистанцією цивільних споруд і водопостачання ЖГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» жителям квартир №2, №3, №4, АДРЕСА_7 5, АДРЕСА_7 8, АДРЕСА_7 9 на утримання та знятий з балансу.

У реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію речових прав на спірну квартиру за будь-якою особою.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення про відмову в позові суд першої інстанції мотивував неможливістю набуття позивачами права власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки вони є титульними володільцями квартири. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з ч. 1 і ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Зі змісту даної норми слідує, що особа як володілець майна протягом усього часу володіння ним має бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це право з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Окрім цього, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

Отже, набуття права власності на майно в порядку набувальної давності можливе лише за одночасного дотримання умов добросовісності, відкритості, безперервності і володіння ним без будь-якої правової підстави (безтитульності).

Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року на наслідком розгляду справи №201/12550/16-ц зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.

Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

У постанові від 14 травня 2019 року за результатом розгляду справи №910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від цієї позиції і, крім цього, у п. 56 зазначила, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує наведені висновки Верховного Суду при виборі і застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається і сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у спірну квартиру вселились без видачі документів на вселення з дозволу роботодавця позивачки.

Зі змісту наведеного вище акта приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 25 грудня 2001 року слідує, що житловий будинок АДРЕСА_3 дистанцією цивільних споруд і водопостачання ЖГТО «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі наказу №584-ц Південно-Західної залізниці «Про передачу житлового фонду» переданий на утримання жителям квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_8 .

Отже, передача на утримання власникам (жителям) квартир, якими, зокрема є позивачі, будинку АДРЕСА_3 на підставі розпорядчого документа, свідчить про наявність правової підстави і правомірність користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_8 у цьому будинку.

Відомості про те, що роботодавець позивачки і його правонаступник АТ «Українська залізниця» заперечують правомірність користування нею та членами її сім`ї квартирою АДРЕСА_8 , у матеріалах справи відсутні.

Крім того, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у спірній квартирі проживають і зареєстровані за адресою місця проживання.

А тому, у розумінні закону вони на правовій підставі користуються цим майном.

Таке володіння не можна вважати безтитульним, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин передбаченої ст. 344 ЦК України норми права, яка регулює набуття права власності за набувальною давністю.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю з підстав наявності у позивачів правового титулу на спірне майно, є правильним.

З огляду на наведене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про безтитульне володіння квартирою позивачами.

Не можуть бути взяті до уваги посилання в апеляційній скарзі як на підставу для задоволення позову на те, що на час передачі будинку на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №724 від 13 вересня 2001 року та акту приймання-передачі основних засобів від 25 грудня 2001 року, позивачі не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, оскільки саме такою передачею квартири вони підтверджують наявність у них правового титулу на квартиру та обґрунтовують підставу зареєструвати право власності на неї, що на їхню думку, не було зроблено з незалежних від них причин.

У зв`язку з наведеним і в силу необхідності одночасного існування умов добросовісності, відкритості і безперервності користування майном та відсутності правового титулу на нього для набуття права власності на таке майно за набувальною давністю, доводи апеляційної скарги з обґрунтуванням обставин добросовісного і безперервного користування квартирою як підстава для скасування рішення суду і задоволення позову, підлягають відхиленню.

Посилання в рішенні суду на відсутність доказів того, що на теперішній час спірний будинок перебуває на балансі чи у власності АТ «Українська залізниця» не вплинуло на правильне вирішення спору, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не можуть бути взяті до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта