Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1105/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 66 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Миніч Т. І., Трояновської Г.С.

за участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/1105/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Керуюча компанія «Домком Житомир» про визнання особи такою, що втратили право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач не проживає у вказаній квартирі більше шести місяців без поважних причин та не цікавиться спірним житлом, будь-яких обов`язків по утриманню житла не виконує.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що факт не проживання у спірній квартирі понад 6 місяців підтверджується актами, складеними КК «Домком Житомир», показами свідків, допитаними у судовому засіданні, а також не заперечується і самим відповідачем.

У відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначила, що позивач не довела добровільності залишення відповідачем свого місця проживання та факт її не проживання в житлі без поважних причин, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем було залишено спірну квартиру не з власної волі, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 72 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира не приватизована, належить до державного житлового фонду у віданні Житомирської міської ради. ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила правокористування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідач перебувала в приватній установі з надання послуг щодо догляду із забезпеченням проживання для осіб похилого віку в період з 15.01.2018 по 20.06.2018, що підтверджується укладеними між позивачем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 договором про надання послуг від 15.01.2018, угодою про розірвання договору від 20.06.2018 року.

В період з 22.06.2018 по 01.07.2018 ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КП «Лікарня № 2 ім. В.П.Павлусенка» Житомирської міської ради.

В подальшому, ОСОБА_6 нетривалий проміжок часу перебувала в санаторії з місцезнаходженням в Коростишівському районі Житомирської області, після цього і до теперішнього часу проживає в квартирі працівника церкви.

10 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулася з письмовою вимогою до ОСОБА_1 про встановлення добровільного порядку користування спірною квартирою, оскільки останньою їй чиняться перешкоди у користуванні житлом.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 з позовом про встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального та процесуального права, обставини справи, а саме, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, що ОСОБА_2 без поважних причин більше шести місяців не проживала у спірному житловому приміщенні, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не могла користуватись житлом постійно з поважних причин, спірна квартира сприймається нею як її місце проживання, а тому підстави для застосування положень ст.72 ЖК УРСР та визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом не прийнято до уваги доведеності факту не проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі більше шести місяців не знайшли свого підтвердження, оскільки судом першої інстанції було встановлено поважність причин не проживання ОСОБА_6 у житловому приміщенні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 08 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді