Справа № 462/7849/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 вересня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Аврамишиній Д.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Рибака М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місця проживання малолітнього сина за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_4 . Проте, з березня 2016 року відповідач взагалі не відвідує дитину, не телефонує сину, не надає ніякої матеріальної допомоги, не піклується про духовний світ дитини. Вважає, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

У судовому засіданні представник третьої особи позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав підтримав, пояснивши, що відповідач взагалі не цікавиться дитиною, і тому, позбавлення відповідача батьківських прав у повній мірі буде відповідати інтересам дитини. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, то покладається на розсуд суду.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, який відзиву суду не подав, у судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце їх проведення, а позивач не заперечує відносно такого розгляду.

10 січня 2020 року ухвалою суду у справі відкрито провадження; постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачеві надати відзив.

12 червня 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2014 року по 04 листопада 2016 року /а.с.20/

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 убачається, що батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.11/.

З довідки про реєстрацію місця проживання позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.10/.

З актів № 5-495 від 13 грудня 2017 року та № 329 від 28 серпня 2019 року, складених комісією в складі майстрів ЛКП «Сяйво» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 разом з позивачем ОСОБА_1 проживає її малолітній син ОСОБА_4 без реєстрації /а.с.11,12/. З матеріалів справи вбачається, що реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_4 було здійснено за адресою проживання його батька ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 , в якій фактично дитина жодного дня не проживала.

Свідки ОСОБА_6 , яка є матір`ю позивача, та ОСОБА_1 , який є братом позивача, у судовому засіданні пояснили, що позивач зі своїм сином ОСОБА_4 разом з ними проживають в квартирі АДРЕСА_3 , останній раз відповідач приходив до дитини на день народження у 2016 році, після цього дитина свого батька жодного разу не бачила.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у будинку, який розташований неподалік від будинків, в яких мешкають сторони, вона підтримує дружні стосунки з позивачем та знає відповідача, який протягом останніх чотирьох років не цікавиться своїм сином.

З характеристики, виданої Громадською організацією «Спортивний клуб карате «ФЕНІКС» убачається, що дитина ОСОБА_4 відвідує заняття карате в їх організації, мати цікавиться успіхами сина, батько байдуже відноситься до спортивного життя сина та жодного разу не забирав його після тренування /а.с.18/.

Відповідно до характеристики на вихованця молодшої групи «Барвінок» ОСОБА_4 , виданої 20 серпня 2019 року Закладом дошкільної освіти № 30, дитина відвідує їх заклад з 24 вересня 2018 року, вихованням дитини займається бабуся та мама, за період відвідування дитиною закладу батько жодного разу не з`являвся /а.с.19/.

З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, проведеного старшим державним виконавцем Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області вбачається, що сукупний розмір заборгованості відповідача ОСОБА_3 зі сплати аліментів на утримання сина станом на 01 серпня 2019 року становив 50395,00 грн. /а.с.31/.

Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування від 01 листопада 2019 року з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки і піклування вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітнього сига ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.14/.

Згідно із частиною 7 в дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц.

За таких обставин, врахувавши характер поведінки відповідача, який останній раз відвідував дитину у березні 2016 року, і після цього жодного разу не відвідав свого малолітнього сина, його відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про те, що змінити його поведінку відносно сина у кращу сторону неможливо, оскільки відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, усунувся від її матеріального забезпечення, у той же час, як позивач повністю забезпечила розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає, що позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд прийшов до наступних висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що спору про місце проживання дитини між сторонами не існує, оскільки дитина з самого свого народження проживає з матір`ю у її помешканні, батько жодного разу не намагався забрати до свого місця проживання, а всі дії відповідача свідчать поро те, що він не заперечує щоб дитини і надалі проживала з позивачем, а відтак, у суду немає підстав для задоволення цієї вимоги, оскільки відповідач ніколи не оспорював той факт, що дитина повинна проживати із позивачем.

Суд не бере до уваги доводи представника позивача, що підставою для задоволення вказаної вимоги повинно слугувати те, що державні органи можуть відмовити позивачу зняти дитину з реєстрації за місцем проживання її батька ОСОБА_3 , оскільки ці доводи гуртуються на припущеннях, а суд не уповноважений здійснювати захист права особи, порушення якого лише призумується у майбутньому.

Крім цього, суд вважає за потрібним зазначити, що сам факт позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина виключає можливість припускати, що дитина буде проживати у помешканні свого батька, оскільки це не буде відповідати інтересам дитини.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України суд вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 768,40 грн. Разом з тим, судовий збір, сплачений за вимогу про визначення місця проживання дитини слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265, 280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволені решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 гривень 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_3 ).

Повний текст складаний 07 вересня 2020 року.

Суддя:

Оригінал рішення.