Єдиний унікальний номер 227/59/19
Номер провадження 22-ц/804/2607/20
Справа №227/59/19 Головуючий у 1 інстанції Хоменко Д.Є.
Провадження № 22-ц/804/2607/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м.Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу №227/59/19 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство», третя особа Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна, на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року, постановленого у складі судді Хоменко Д.Е., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 09.01.2019 року звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою (яку уточнив в березні 2019 року) до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (далі ТОВ «ДСП»), про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, третя особа Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області.

Позов обґрунтовано тим, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №997229 від 02.06.2006р. він (позивач) є власником земельної ділянки площею 5,2700 га, з цільовим призначенням: «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Ділянка розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, кадастровий номер земельної ділянки -06-000-0393. Договір оренди даної земельної ділянки №б/н від 23.05.2008 року укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «ДСП», а також акт приймання передачі ділянки позивач ( ОСОБА_1 ) не укладав та не підписував. Повноважень на підписання від свого імені та своєї згоди на укладання договору оренди землі нікому не надавав. Підписи в зазначених документах були підроблені, поява вказаного договору оренди землі стала результатом порушення зі сторони відповідача вимог діючого законодавства.

У зв`язку з викладеним просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» від 23.05.2008 року №б/н., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13.02.2019 року, на підставі клопотання представника позивача ОСОБА_2 , було замінено третю особу по справі з відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області на Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування скарги зазначив, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стало те, що позивач нібито пропустив трирічний строк позовної давності звернення за захистом своїх прав, передбачений ст.257 ЦК України.

У рішенні суд зазначив, що відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач у 2012 році звертався до Добропільського міськрайонного суду з позовом до відповідача про дострокове припинення дії договору оренди землі (інших договорів про оренду землі між сторонами не укладалось, окрім як договору оренди землі від 23.05.2008 року), то фактично з того моменту він був обізнаний про порушення свого права оренди земельної ділянки за договором б/н від 23.05.2008 року. Тобто, трирічний строк позовної давності звернення за захистом своїх прав, відповідно до ст.257 ЦК України сплив у 2015 році.

Вважає, що судом не враховано те, що вимоги стосовно позовної давності не поширюються на вимоги власника про захист права власності на підставі статті 391 ЦК України, оскільки таке правопорушення є триваючим, тому вважає, що строк давності не сплинув.

Також послався на ч.1 ст.627 ЦК, якою передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено процедуру укладення, вимоги та припинення договору оренди землі, згідно якого орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 названого Закону, договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 вказаного Закону. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 18 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Також навів вимоги, передбачені ст.203 ЦК України та ст.215 цього Кодексу щодо недійсності правочину.

Зазначив, що момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За обставинами справи, постає питання про момент укладення договору (домовленість сторін зі всіх істотних умов договору) оренди землі з урахуванням того, що ним ( ОСОБА_1 ) спірний договір взагалі не підписувався і це підтверджується висновком експерта, який міститься у матеріалах справи.

Крім того, апелянт зазначив, що відповідач по справі під час укладання договору позики від 14.05.2012 року у приватного нотаріуса Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Молодняк О.В., ввів в оману позивача, надавши йому позику в розмірі 23800,00 грн. та її погашення пов`язав саме з орендною платою, яка погашалась на підставі договору оренди землі б/н від 23.05.2008 року, оскільки знав, що підписи у договорі оренди зроблені не ОСОБА_1 .

Відповідачем ТОВ «ДСП» подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає, що дане рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Позивач та третя особа в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення Слов`янського міськрайонного суду від 01 липня 2020 року відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до повідомлення Відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області №1703/103-18 від 14.09.2018 року та копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №997229 від 02.06.2006 року, гр. ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку площею 5,2700 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка розташована території Криворізької сільської ради. Нормативна грошова оцінка вищенаведеної земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0393 за 2017 рік складає 186705,72 грн., за 2018 рік 186705,72 грн. (а.с.8, 9).

В матеріалах справи міститься копія спірного договору оренди землі від 23.05.2008 року, відповідно до якого орендодавець ОСОБА_1 передав в оренду СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» свою земельну ділянку в розмірі 5,2700 га, що належить позивачу на підставі державного акту серії ЯА №997229 від 02.06.2006 року (а.с.10, 11). Також було додано копію Акту передачі-прийомки земельної частки (паю) в натурі з кадастровим номером :06:000:0393, власником якої є ОСОБА_1 , передачу-прийомку було проведено на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки із СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (а.с.13, 38).

Вказаний Акт складено в тому, що власник земельної ділянки ОСОБА_1 в присутності голови Криворізької сільської ради ОСОБА_3 та СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» в особі директора Паскала Ф.В., передав в оренду СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» спірну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

Відповідно до письмових пояснень представника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 07.02.2019 року (а.с.25-27), за даними Відділу в Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області, ОСОБА_1 уклав договір оренди землі з ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», про що свідчить запис в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №4АА817400265 від 23.05.2008 року на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0393 площею 5,2700 га. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Зазначив. що в період 2008-2010рр. реєстрація правовстановлюючих документів на земельні ділянки здійснювалася Центром державного земельного кадастру згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель. Таким чином договір оренди земельної ділянки зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею згідно діючого законодавства.

Відповідно до копії договору позики від 14.05.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Молодняк О.В. (а.с.41), ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» гроші в сумі 23800,00 грн. Відповідно до п.2.2. вказаного договору, погашення позики здійснюється рівними частинами по 3400,00 грн., щорічно до 31.12.2018р. включно, шляхом безготівкогового зарахування належної ОСОБА_1 до отримання щорічної орендної плати за договором б/н оренди землі (площа 5,2700 га, розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, кадастровий номер :06:000:0393), укладеним сторонами 23.05.2008 року та зареєстрований у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» 23.05.2008р., про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди зроблено запис №4АА17400265 на рахунок позикодавця. Вказаний договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса. Особи громадян, які підписали Договір встановлено, їх дієздатність, правоздатність та дієздатність ТОВ «ДСП» і повноваження перевірено.

В судовому засіданні позивач не заперечував підписання ним такого договору.

На підставі вказаного договору між сторонами було укладено додаткову угоду від 14.05.2012 року до договору оренди землі №б/н від 23.05.208 року зареєстрованого у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» за №4АА17400265, згідно якої орендна плата за 2012-2018 роки щорічно зараховується в рахунок погашення суми позики, згідно договору позики від 14.05.2012 року. Розмір щорічної орендної плати складає 4000,00 грн. за один пай і до 31.12.2018 року перегляду не підлягає.

Договір оренди землі б/н від 23.05.2008р. зареєстрований у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» №4АА17400265 діє до 31.12.2048 року.

Також в матеріалах справи є копії заяв ОСОБА_1 від 14.05.2012 року (а.с.160, 161), відповідно до яких він просив виплатити належну йому суму за оренду паю до 2018 року в сумі 23800,00 грн. та належну до виплати йому суму за оренду його паю щорічно з 2012 по 2018 роки включно зараховувати в рахунок погашення отриманої ним позики в сумі 23800,00 грн.

14.05.2012 року ОСОБА_1 за своїм особистим підписом отримав 23800,00 грн. від ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» на підставі договору позики від 14.05.2012 року, що підтверджується видатковим касовим ордером від 14.05.2012 року (а.с.176) за підписом самого ОСОБА_1 , керівника та головного бухгалтера ТОВ «ДСП». Вказані виплати були проведені відповідно до наказу директора ТОВ «ДСП» (а.с.179), про надання позики орендодавцю ОСОБА_1 .

За клопотанням позивача, ухвалою суду Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26.09.2019 року була призначена судова почеркознавча експертиза (а.с.113, 114).

Згідно висновку експерта №5067-5068 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складеного 11.11.2019 року, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 23.05.2008 року, укладеного між ним та СТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» та у Акті передачі-прийомки земельної частки (паю) в натурі, між ОСОБА_1 та ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.124-131).

З копії ухвали Добропільського міськрайонного суду від 08.05.2012 року вбачається, що в проваджені судді Добропільського міськрайонного суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», про дострокове припинення дії договору оренди землі, яка за заявою позивача ОСОБА_1 , була залишена без розгляду (а.с.198).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , починаючи з 14.05.2012 року, було достеменно відомо про порушення своїх прав, а тому, передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача, сплив 14.05.2015 року. Позивач, всупереч ч.5 ст.267 ЦК України при цьому не подав заяви про поважність причин пропуску даного строку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини другої ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом «в» частини третьої даної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи, висновком експерта №5067-5068 від 11.11.2019 року за результатами судово-почеркознавчої експертизи, встановлено, що підписи від імені позивача ОСОБА_1 у договорі оренди землі №б/н від 23.05.2008 року, укладеного між ним та ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» та у Акті передачі-прийомки земельної частки (паю) в натурі, між ОСОБА_1 та ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.124-131).

Тобто, спірний договір, укладений від імені орендодавця підписаний не ним, а іншою особою. Колегія суддів зазначає, що дана обставина безумовно підтверджує відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди землі, що в свою чергу дає підстави вважати позовні вимоги про визнання договору недійсним - обґрунтованими.

Суд першої інстанції встановивши дані обставини і надавши їх аналіз, в своєму рішенні не зробив правового висновку по суті заявлених позовних вимог про недійсність правочину, а обмежився дослідженням питання пов`язаного з застосуванням строку позовної давності, про що було заявлене відповідачем по справі.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції вимог ЦК України регулюючих застосування строку позовної давності по даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 жовтня 2019 року по аналогічній справі № 136/276/18 (провадження № 61-883св19) - «оскільки підставами позову особи було непідписання ним спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема, у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі» (аналогічних висновків Верховний Суд дійшов при ухваленні судових рішень у справах № 145/374/17 від 06 березня 2019 року та № 145/1089/17 від 13 лютого 2019 року).

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дослідив всі обставини справи і прийшов до обґрунтованого висновку щодо задоволення заяви представника відповідача ТОВ «ДСП».

Зокрема суд встановив, і це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 14 травня 2012 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем договір позики (нотаріально посвідчений) на суму 23800 грн. Відповідно до п.2.2. вказаного договору, погашення позики здійснюється рівними частинами по 3400 грн., щорічно до 31.12.2018р. включно, шляхом безготівкогового зарахування належної ОСОБА_1 до отримання щорічної орендної плати за договором б/н оренди землі (площа 5,2700 га, розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, кадастровий номер :06:000:0393), укладеним сторонами 23.05.2008 року та зареєстрований у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» 23.05.2008р., про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди зроблено запис №4АА17400265 на рахунок позикодавця. Вказаний договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса. (а.с.41)

В цей же день, між сторонами було укладено додаткову угоду від 14.05.2012 року до договору оренди землі №б/н від 23.05.208 року, згідно якої орендна плата за 2012-2018 роки щорічно зараховується в рахунок погашення суми позики, згідно договору позики від 14.05.2012 року. Розмір щорічної орендної плати складає 4000 грн. за один пай і до 31.12.2018 року перегляду не підлягає. Договір оренди землі б/н від 23.05.2008р. зареєстрований у Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» №4АА17400265 діє до 31.12.2048 року (а.с.43).

14.05.2012 року ОСОБА_1 за своїм особистим підписом отримав 23800,00 грн. від ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», що підтверджується видатковим касовим ордером від 14.05.2012 року (а.с.176) за підписом позивача, керівника та головного бухгалтера ТОВ «ДСП». Вказані виплати були проведені відповідно до наказу директора ТОВ «ДСП» (а.с.179), про надання позики орендодавцю ОСОБА_1 .

Всі наведені вище угоди відбулись відразу після постановлення Добропільським міськрайонним судом Донецької області ухвали від 08.05.2012 року про залишення без розгляду (за заявою позивача) позову ОСОБА_1 до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» про дострокове припинення дії договору оренди землі (а.с.198) і до звернення до суду з даним позовом в січні 2019 року заперечень з приводу недійсності правочину з боку відповідача не виникало. Обидві сторони виконували (і на даний час продовжують виконувати) свої обов`язки за договором оренди земельної ділянки що належить позивачу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви представника відповідача і застосуванню до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки відповідачем в суді доведено, з наданням належних та допустимих доказів, що позивач станом на травень 2012 року був обізнаний про порушення його права, а саме про факт укладення з відповідачем саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі, саме тому і звертався до суду з відповідним позовом, який в подальшому сам просив залишити без розгляду.

Позивач не спростував в суді вказаних обставин, зазначивши лише про те, що строк позовної давності не сплив, а є триваючим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На переконання колегії оскаржуване судове рішення є мотивованими та таким, що в цілому відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування йому витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2020 року по цивільній справі №227/59/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство», третя особа Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв