КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8702/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Майбоженко А.М., ухвалене в м. Київ 24 лютого 2020року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивувала тим, що спільно з ОСОБА_6 тривалий час здійснювали догляд за ОСОБА_7 05 листопада 2012 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках кожній. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, і ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_6 відмовилась від спадщини, про що також подала нотаріусу відповідну заяву. За життя ОСОБА_7 проживала у квартирі АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12 листопада 1996 року, укладеного на Київській універсальній біржі та зареєстрованого за № 1356/13124.

Після смерті ОСОБА_7 під час чергового відвідування квартири позивач виявила, що ключі від квартири не підходять до замка, з`ясувалося, що замок у квартирі замінений невідомою особою. Виявивши цю подію, вона звернулася до правоохоронних органів та нотаріуса, де їй повідомили, що квартиру зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2017 року, продавцем за яким зазначений ОСОБА_4 . Також з договору купівлі-продажу вбачається, що квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого 05 листопада 1999 року заступником генерального директора - начальником юридичного відділу Товарної біржі «Українська біржа Десятинна» Сиволобою Г.С. за реєстраційним № 7883/-2886 та зареєстрованого 09 листопада 1998 року в Київському міському БТІ за реєстровим № 742.

На цей час за заявою позивача правоохоронними органами розслідується кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, де її визнано потерпілою. Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а саме з висновками почеркознавчої експертизи, вона дізналася, що підпис ОСОБА_7 у договорі купівлі-продажу квартири від 05 листопада 1999 року, є підробленим. За вищевикладених обставин квартира вибула з володіння власника не з її волі, а тому має бути витребувана від ОСОБА_1 . Через вищевказані дії з переоформлення квартири на нових власників позивач позбавлена можливості успадкувати належне спадкодавцеві майно.

На підставі вищевикладеного просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, за яким ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 , витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 квартиру за вказаною адресою на користь спадкоємиці ОСОБА_3 .

В січні 2019 року, змінивши предмет позову, ОСОБА_3 просила додатково скасувати запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності № 20091051 від 21 квітня 2017 року шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 34889159, здійсненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. (а. с. 40 т. 2).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 частково задоволено, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на користь ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки рішення прийнято судом лише на підставі доводів позивача і не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував на порушення, допущені, на його думку, судом першої інстанції під час ухвалення заочного рішення від 29 січня 2018 року, яке в подальшому було скасоване судом із призначенням справи до розгляду в загальному порядку.

Стверджував, що його заява про застосування строку позовної давності взагалі розглянута не була.

Вказував, що 10 січня 2019 року ОСОБА_3 змінила предмет і підстави позовних вимог, подавши до суду заяву про зміну предмета позову, при цьому третю особу ОСОБА_5 не було повідомлено про зміну позовних вимог. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до суду подано декілька клопотань про витребування доказів та проведення відповідних експертиз, які судом були проігноровані і повернуті ОСОБА_5 без зазначення причин повернення та не прийнято з цього питання відповідного процесуального рішення. Судом порушено процесуальні норми щодо задоволення заяви про зміну предмету та підстав позову, зміна якого не допускається, якщо справа уже розглянута по суті та прийнято рішення, яке 19 жовтня 2018 року було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про скасування запису з державного реєстру речових прав взагалі повинні слухатися в адміністративному суді, тому судом першої інстанції порушено правило щодо підсудності даної справи.

ОСОБА_1 не отримував ухвали про закриття підготовчого засідання, дана ухвала відсутня і в реєстрі «судова влада» і в матеріалах справи.

Після повернення справи із суду касаційної інстанції до Оболонського суду та продовження розгляду відповідач та його представник не отримували судових повісток про дату та час судового засідання.

Під час розгляду справи постійно порушувалися норми процесуального права, зокрема 06 червня 2019 року в судовому засіданні представник позивача надав суду копії документів із кримінальної справи, які суд долучив до матеріалів справи, не виносячи дане питання на обговорення сторін та не надавши сторонам копії документів.

По суті позову зазначав, що він та його дружина ОСОБА_5 є добросовісними набувачами квартири, а позивачем не надано суду жодних доказів, що вказана квартира належала їй та/або була подарована ОСОБА_7 , або була зазначена у заповіті. На момент укладення заповіту ОСОБА_7 вказана квартира їй уже не належала, оскільки у листопаді 1999 року була продана ОСОБА_4 , про що зазначено у договорі купівлі-продажу.

Посилався на рішення ЄСПЛ щодо права особи мирно володіти своїм майном, зазначав, що не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позову про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити; посилався на правову позицію Верховного Суду в постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц.

Зазначав, що судом не доведено, що такої особи як ОСОБА_4 , який продав квартиру ОСОБА_1 , не існує, оскільки у відповіді на звернення суду до відповідних органів зазначено, що інформація, викладена у запиті, є недостатньою для ідентифікації даної особи.

Не погоджувався із розподілом судових витрат, яким з нього в повному обсязі стягнуто судові витрати, понесені позивачем, при наявності двох відповідачів.

Позивачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Наводила спростування доводів відповідача в апеляційній скарзі.

Відповідачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 також було направлено відповідь на відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 05 листопада 1999 року не укладався, а тому спірна квартира вибула з володіння не з волі власника і має бути витребувана від ОСОБА_1 на користь позивача як спадкоємця майна власника спірної квартири.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 05 листопада 2012 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 20-1223, за умовами якого ОСОБА_7 все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках (а. с. 13, 86 т. 1).

На а. с. 16, 104 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного 12 листопада 1996 року на Київській універсальній біржі, згідно якого ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер договору № 1356/13124.

Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 квітня 2017 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею від 12 листопада 1996 року № С1345/13124 та зареєстрованого в Бюро 14 листопада 1996 року за реєстровим № 5532 (а. с. 105).

На а. с. 102 - 103 т. 1 міститься копія технічного паспорту на квартиру за вказаною адресою, виготовленого на замовлення ОСОБА_7 30 липня 2015 року.

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 86/1475 від 12 травня 2017 року, ОСОБА_7 дійсно була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (приватизована), особовий рахунок значиться на ОСОБА_7 , яка померла та знята з обліку 02 березня 2017 року (а. с. 17 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а. с. 11 т. 1).

10 березня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 (а. с. 83 т. 1).

15 березня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 (зворот а. с. 89 т. 1).

На а. с. 18 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_4 зобов`язується передати у власність, а покупець ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 05 листопада 1999 року заступником Генерального директора - начальником юридичного відділу товарної біржі «Українська біржа Десятинна» Сиволобовою Г.С., за реєстраційним № 7883/-2886 та зареєстрованого 09 листопада 1998 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в реєстровій книзі за реєстровим № 742. В п. 11 договору зазначено, що продавець доводить до відома покупця та повідомляє усім зацікавленим у тому особам, що відчужуване ним майно не є спільною сумісною власністю подружжя як таке, що придбане, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, оскільки було набуте на підставі договору дарування. В п. 12 договору зазначено, що обставини, викладені у п. 11 договору, йому відомі та свідчить, що цей правочин вчинюється за згодою його дружини ОСОБА_5 , оскільки договір укладений покупцем в інтересах сім`ї, підпис якої на відповідній заяві засвідчений приватним нотаріусом 26 квітня 2017 року за реєстровим № 679.

На а. с. 19 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року на бланку «Українська біржа Десятинна», за умовами якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер договору 7883-2886.

Згідно листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 червня 2019 року, згідно з даними реєстрових книг у період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2012 року квартира за адресою в АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 листопада 1996 року (а. с. 21 т. 3).

Згідно листа державного архіву м. Києва від 08 листопада 2017 року, за описом справ до документів фонду за 1999 рік на зберігання до Державного архіву м. Києва надійшли «Договори №№ 1 - 1381», Договори №№ А/І-А/1901», «Договори №№ Б/І-Б/885», інших договорів за описом справ до документів фонду № 1606 Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» за 1999 рік не виявлено, у додатково переглянутих документах фонду 1606 Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна», у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, відомостей про купівлю квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 не виявлено (а. с. 108 т. 1).

На а. с. 20 т. 1 знаходиться витяг з кримінального провадження № 0004465, згідно якого 11 травня 2017 року в ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_3 , яка повідомила, що в період часу з 21 лютого 2017 року по 21 квітня 2017 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою старшого слідчого Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 11 травня 2017 року ОСОБА_3 визнано потерпілою по кримінальному провадженню 0004465 від 11 травня 2017 року (а. с. 21 т. 1).

На а. с. 22 - 29 т. 1 знаходиться копія висновку експерта № 8-4/1329 від 27 червня 2017 року, складеного експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, згідно якого підпис в графі Підпис: продавець ( ОСОБА_7 ) договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, який посвідчений замісником генерального директора - начальником юридичного відділу товарної біржі «Українська біржа Десятинна» Сиволобовою, виконано не ОСОБА_7 , а іншою особою.

На а. с. 190 - 192 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_8 26 квітня 2013 року, копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На а. с. 64 - 65 т. 2 знаходиться заява представника третьої особи про застосування строку позовної давності до вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його або представника належним чином про час і дату розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченою п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Разом із тим, в матеріалах справи на а. с. 16 т. 3 міститься судова повістка про виклик відповідача до суду на 24 лютого 2020 року, про отримання якої 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 розписався особисто, а отже був завчасно повідомлений про дату, час і місце засідання суду, і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і спрямованими на введення апеляційного суду в оману.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про неповідомлення третьої особи ОСОБА_5 про час і місце розгляду справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому представником даної особи відповідач не є, а в апеляційному порядку ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції не оскаржувала та до апеляційної скарги ОСОБА_1 не приєдналася.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про ігнорування судом першої інстанції і повернення без зазначення причин ряду клопотань ОСОБА_5 і неповідомлення її ОСОБА_3 про зміну позовних вимог 10 січня 2019 року.

Спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, доводи апеляційної скарги, що судом 10 січня 2019 року задоволено клопотання про зміну предмету позову та у той же день закрито підготовче провадження, хоча сторони не були ознайомлені із змістом заяви про зміну предмету позову, що позбавляло відповідачів на подачу відзиву на нову позовну заяву. Так, про надходження до суду заяви про зміну предмету позову судом повідомлено в судовому засіданні 31 січня 2019 року, а отже до закриття підготовчого засідання 10 квітня 2019 року відповідач мав можливість подати відзив на цю заяву, однак не скористався нею.

Крім того, на а. с. 45 - 48 т. 2 містяться докази направлення позивачем копії заяви про зміну предмету позову відповідачу ОСОБА_1 та його представнику 09 січня 2019 року.

Також спростовуються матеріалами справи доводи апеляційної скарги про залишення поза увагою суду заяви про відвід судді, оскільки подана до суду заява третьої особи про відвід судді була оцінена судом із постановленням відповідної ухвали від 06 червня 2019 року, яка переглядалася апеляційним судом і була залишена без змін (а. с. 97 - 98, 149 - 152 т. 2).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що заява відповідача-2 про застосування строку позовної давності не була розглянута судом першої інстанції, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 як представником третьої особи ОСОБА_5 (а не від імені ОСОБА_1 ) дійсно подавалася заява про застосування строку позовної давності (а. с. 64 - 65 т. 2), мотивована тим, що договір купівлі-продажу датований 1999 роком і позивач не могла не знати про даний договір, а звернулася до суду лише в грудні 2018 року; також при оформленні заповіту у 2012 році ОСОБА_3 повинна була впевнитись, яке саме майно їй перейде після смерті ОСОБА_7 та перевірити, чи належить заповідачу дана квартира, з того часу пройшло майже шість років, однак позивач жодного разу цього не перевірила.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України ); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 367/7448/16-ц).

До третьої особи ОСОБА_5 , від представника якої надійшла вказана заява про застосування наслідків позовної давності, будь-яких вимог не пред`явлено, отже подана нею заява не могла мати процесуальних наслідків у вигляді відмови судом в позові.

Крім того, доводи заяви про обізнаність позивача про укладення договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, стороною якого вона не була, нічим не підтверджуються, а доводи щодо обов`язку спадкоємця перевіряти належність спадкодавцеві майна, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність розгляду позовної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідачем оскаржується рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, а в даній частині ОСОБА_3 в позові відмовлено.

Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно постанов Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №820/4146/17, від 18 вересня 2018 року у справі №823/235/16, від 29 серпня 2018 року у справі №807/719/15 оскарження рішення про державну реєстрацію, яке є наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє всі доводи апеляційної скарги щодо наявності допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, в тому числі до ухвалення заочного рішення від 29 січня 2017 року, яке в подальшому було скасоване за заявою ОСОБА_1 , як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону (в тому числі доводи апеляційної скарги про неможливість зміни позивачем предмету позову після скасування заочного рішення або про обов`язкове оформлення ухвали суду про закриття підготовчого засідання окремим документом) і не підтверджуються належними доказами.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги по суті позову, апеляційний суд враховує наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач, у володінні якого на даний час знаходиться квартира за адресою АДРЕСА_2 , що перейшла до неї в спадщину за заповітом від спадкодавця ОСОБА_7 , придбав її на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року, укладеного із ОСОБА_4 , який продав її, підтверджуючи своє право власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, нібито укладеного зі ОСОБА_7 , яка його насправді не підписувала, а тому не мав права відчужувати цю квартиру.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 316-317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року і враховуються апеляційним судом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 27 червня 2017 року № 8-4/1329 Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, проведеної на підставі постанови старшого слідчого відділу СВ Печерського УП ГУ НП у м. Києві про призначення почеркознавчої експертизи від 20 червня 2017 року, встановлено, що підпис в графі Підпис: продавець ( ОСОБА_7 ) договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року, який посвідчений замісником генерального директора - начальником юридичного відділу товарної біржі «Українська біржа Десятинна» Сиволобовою, виконано не ОСОБА_7 , а іншою особою (а. с. 22 - 29 т. 1).

Згідно із частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали про призначення експертизи.

За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано прийнято як доказ висновок експерта, який складено відповідно вимог чинного законодавства в рамках кримінального провадження. Крім того, експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтею 384, 385 КК України.

Даний доказ відповідачем не спростований.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Висновок був досліджений судом першої інстанції як доказ, разом із іншими доказами, наданими сторонами. Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експерта, відповідачем не надано.

При цьому апеляційним судом враховується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2020 року у справі № 363/2043/16-ц щодо оцінки висновку експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, під час розгляду цивільної справи.

За відсутності підпису ОСОБА_7 на договорі купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року та відповідно за відсутності її волевиявлення на укладення цього договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що неукладення договору унеможливлює визнання його недійсним в судовому порядку, та відмовив в цій частині позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо безпідставності посилання позивача на ст. 215 ЦК України у вимогах про визнання договору недійсним, оскільки в цій частині доводи апеляції зводяться до переліку змісту статей 655, 638, 202, 627, 203 ЦК України і доводів, що у даному випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дотримано всіх умов договору, але дані доводи не підтверджуються будь-якими доказами і не є підставою для відмови в позові.

Крім того, в зазначеній частині позовних вимог про визнання договору недійсним судом першої інстанції було відмовлено, а відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржує рішення лише в частині задоволення позовних вимог.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не доведено, що такого громадянина як ОСОБА_4 , який продав квартиру ОСОБА_1 , не існує.

Неприйнятними є доводи апеляційної скарги, що нічим не підтверджуються обставини належності спірної квартири ОСОБА_3 , або що квартира була подарована їй ОСОБА_7 , або була зазначена у заповіті, і що до складу спадщини віднесено квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Такі доводи були заявлені відповідачем в суді першої інстанції і їм було надано належної оцінки в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1236 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Отже, з огляду на загальні правила спадкування, на ті обставини, що ОСОБА_7 розпорядилася на користь позивача і ОСОБА_6 (яка відмовилася від спадщини на користь позивача) всім належним їй майном, і оскільки договір купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року не укладався, квартира за адресою АДРЕСА_2 також належала на день смерті ОСОБА_7 на праві власності, зазначена квартира входить до спадкової маси, яка була прийнята в спадщину ОСОБА_3 , таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

При цьому самі по собі посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 не є стороною у кримінальному провадженні і його вини цим провадженням не встановлено, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що договір від 05 листопада 1999 року укладеним не був, і відхиляються апеляційним судом.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Якщо під час розгляду справи не встановлено недобросовісність відповідача, то відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України презюмується його добросовісність (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З урахуванням зібраних у справі доказів, а також положень ст. 388 ЦК України апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_7 не з її волі, оскільки договору купівлі-продажу від 05 листопада 1999 року з ОСОБА_4 нею не укладалось, а тому має бути витребувана від ОСОБА_1 на користь спадкодавця ОСОБА_7 - позивача ОСОБА_3 .

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири в ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, із посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року та рішення Європейського суду з прав людини «East Well Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року, «Gladyshevа v. Russia» від 06 грудня 2011 року, «Pchelintseva and others v. Russia» від 17 листопада 2016 року, «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 року, «Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 року, «Alentseva v. Russia» від 17 листопада 2016 року, «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ, «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series A N 296-A, п. 42, «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року, «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п. 69 і 73, Series A № 52.

Твердження заявника про те, що відібранням у нього квартири на нього покладається надмірний тягар, порушується принцип на мирне володіння майном, безпідставні, оскільки ОСОБА_1 , із власності якого витребовується квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_4 , у якого він придбав цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/8499/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17.

Зазначені правові позиції сформовані у практиці Верховного Суду пізніше, ніж постанова Верховного Суду у справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року, на яку посилався відповідач в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для її застосування.

Крім того, оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо проживання з ОСОБА_5 і малолітніми дітьми у спірній квартирі і відсутність іншого майна, апеляційний суд враховує, що місцем реєстрації відповідача є АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 - АДРЕСА_5 , отже як відповідач, так і третя особа забезпечені місцем проживання, а доказів реєстрації місця проживання у спірній квартирі малолітніх дітей відповідачем не надано взагалі.

Отже, апеляційний суд вважає, що витребування квартири у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності, і погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов в цій частині знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що не може бути витребуване майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зміст ст. 388 ЦК України наводиться відповідачем не в повному обсязі, а в контексті, що є зручним для нього, та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного розподілу судових витрат і покладення на нього всіх судових витрат при наявності двох відповідачів апеляційний суд вважає помилковими, оскільки позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4 судом не задовольнялися, відтак всі судові витрати правильно покладені на відповідача ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.