КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 362/4630/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4206/2020Головуючий у суді першої інстанції - Ковбель М.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Коцюрба О.П., Сержанюк А.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило: стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.02.2013 у розмірі 84 546,03 грн. та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалось на те, що 26.02.2013 ОСОБА_1 підписала з банком Анкету-заяву, згідно з якою отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% (30% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також, зазначало, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/, складає між нею та банком договір.

При цьому, вказувало, що, враховуючи положення п.п. 2.1.1.12.6, 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг», підписання відповідачем договору від 26.02.2013 є його прямою та безумовною згодою щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком.

Але, в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала та станом на 15.07.2019 мала заборгованість за договором у загальному розмірі 84 545,03 грн., з яких: 29 225,21 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 21 959,08 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 28 259,55 грн. - заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання; 600,00 грн. - нарахована пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 002,19 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 4-6).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРиватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 80 543,84 грн. та судовий збір (а.с. 100-106).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 15 000,00 грн. В інших позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено упереджено, без належного дослідження доказів та ненадання відповідної оцінки фактам (а.с. 108-116).

11.02.2020 від представника банку надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що посилання відповідача про те, що наданий їй кредит є споживчим - необґрунтовані та безпідставні, так як в даному випадку грощшові кошти надавались у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у той час коли споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що 26.02.2013 між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, умови якого позивачем було виконано в повному обсязі, а відповідачем фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, не сплачено проценти за користування кредитом та пеню за прострочення виконання зобов`язання.

Так, згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2013 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до «Умов і правил надання банківських послуг» у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 15 000,00 грн.

Факт видачі картки та встановлення кредитного ліміту зафіксовано в анкеті-заяві.

Із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомата, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору.

Позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 26.02.2013, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація відповідача, необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, а також ОСОБА_1 висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки та засвідчила це своїм особистим підписом.

Разом з тим, відповідач не погоджується з тим, що нею з банком були узгоджені умови щодо сплати відсотків у розмірі 2,5% (30% на рік) річних за користування коштами, умови щодо сплати штрафу та пені, про що свідчить відсутність її підпису на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правилах користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті.

Однак, звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» не порушувало питання про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, а відтак, суд першої інстанції правомірно не розглядав зазначену вимогу.

Посилання апелянта на відсутність підстав стягнення пені за несвоєчасне погашення договору, суд оцінює критично. Оскільки, за змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 , наданої АТ КБ «ПриватБанк», прослідковується, що відповідачу було видано кредитну картку та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже мала доступ до кредитних коштів, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

За таких обставин, невчасне виконання зобов`язання за кредитним договором тягне за собою передбачені діючим законодавством наслідки у вигляді пені. Отже, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення пені за прострочене зобов`язання та за несвоєчасну сплату боргу у розмірі 28 859,55 грн.

Суд апеляційної інстанції, також не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на зміну тривалості позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження укладання письмового договору про збільшення строку позовної давності. Таких доказів не надано й відповідачем.

Відповідно до довідки, наданої позивачем, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким були видані кредитні картки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 та НОМЕР_5 і строк дії останньої картки закінчується 09/2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2019 року, а тому строк позовної давності для звернення з таким позовом до відповідача не минув, і останній звернувся до суду у встановлений законом строк.

Щодо повернення відповідачем фактично отриманої суми кредиту у розмірі 15 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Відповідач за допомогою кредитної картки неодноразово користувалася кредитною картою. Терміновість кредиту визначається кількістю платежів, яку вибрав клієнт, але не більше 24 платежів. Платність визначається комісією за користування кредитом, яка сплачується одночасно з погашенням кредиту рівними частинами з кожним платежем. Повернення визначається вимогою погасити кредит не більше ніж за вибрану клієнтом кількість платежів. Кредит повертається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з картки клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання.

У разі недостатньої кількості коштів для оплати чергового платежу клієнт доручає банку встановити овердрафт на кредитну картку на суму необхідну для сплати чергового платежу.

Згідно з п. 2.7.6.4.1 Умов у разі списання регулярного платежу з кредитних коштів, клієнт сплачує комісію карти в розмірі 4% від суми платежу. Комісія картки регулюється п. 2.1.1 діючих Умов та правил надання банківських послуг.

Овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.

Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

При вирішені даної справи колегія суддів, в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правовий висновок Великої палати Верховного Суду, зроблений у постанові по справі № 342/180/17 від 03.07.2019, згідно якого витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк