УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у задоволенні подання

25 лютого 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

судді Борєйко О.М.

за участю секретаря судового засідання Юр`євої К.М.

державного виконавця Марченко Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за поданням державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Марченко Є.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, -

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2020 року державний виконавець Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Марченко Є.В. звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї за виконавчим листом №712/373/13-ц, виданим 28 травня 2013 року. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» боргу в сумі 25882 гривні 08 копійок.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження №58227281 з примусового виконання виконавчого листа №712/373/13-ц, виданого 28 травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» боргу в сумі 25882 гривні 08 копійок.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Рішення суду на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно довідок УПФУ та ДПІ боржник доходів не отримує, відкриті рахунки в установах банків відсутні. ОСОБА_1 на виклики державного виконавця не з`являється, про причини неявки не повідомляє.

При виході за адресою: АДРЕСА_1 , державним виконавцем, зі слів сусідів, було встановлено, що боржник за даною адресою з`являється рідко, про що складний відповідний акт.

Встановити місце проживання боржника не представилося можливим.

Враховуючи викладене, державний виконавець вважає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним поданням.

Державний виконавець Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Марченко Є.В. у судовому засіданні подання підтримав та просив його задовольнити. При цьому зазначив, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постанов, які були винесені державним виконавцем, а також, відомостей про те, що боржнику відомо про відкриття виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали подання, врахувавши доводи державного виконавця, суд приходить до наступного висновку.

28 травня 2013 року Соснівським районним судом м. Черкаси, за результатами розгляду цивільної справи №712/373/13-ц за позовом ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, видано виконавчий лист, згідно якого, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість по кредитному договору в сумі 25625 гривень 82 копійки, судовий збір у розмірі 256 гривень 26 копійок, а всього 25882 гривні 08 копійок.

Боржником за вказаним виконавчим листом є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

31 лютого 2019 року державним виконавцем Соснівського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси головного територіального управління юстиції у Черкаській області Марченко Є.В., за результатами розгляду заяви про примусове виконання виконавчого листа №712/373/13-ц, виданого 28 травня 2013 року Соснівським районним судом м. Черкаси, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58227281.

Згідно ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404 - VII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 31 липня 2019 року у цивільній справі № 554/13475/15-ц, державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.

Доказів направлення державним виконавцем вищевказаної постанови боржнику та отримання її боржником матеріали подання не містять.

Згідно ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Однак, як вбачається з подання та доданих до нього документів, доказів наявності у боржника коштів, рухомого чи нерухомого майна, за рахунок яких він має реальну можливість у повному обсязі виконати зобов`язання, державним виконавцем під час судового розгляду не надано.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199594726 від 10 лютого 2020 року, за фізичною особою з реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_1 , нерухоме майно не зареєстровано.

Згідно відповідей № від 13 серпня 2019 року та № від 13 серпня 2019 року, наданих Пенсійним фондом України на запити державного виконавця у виконавчому провадженні, боржник ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , не працює за трудовими та цивільно -правовими договорами, останнє місце роботи не відоме, пенсію не отримує.

Згідно відповідей № від 19 липня 2019 року та № від 24 липня 2019 року, наданих Державною фіскальною службою України на запити державного виконавця у виконавчому провадженні щодо боржника ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , платник податків з такими податковим номером чи серією та номером паспорту на обліку в органах ДФС не перебуває, юридичну особу ліквідовано (припинено)/ фізичну особу підприємця - припинено.

Крім того, як вбачається з подання державного виконання, останній зазначає, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів, було встановлено, що боржник за даною адресою з`являється рідко, про що складений відповідний акт.

Однак, до матеріали подання вказаного державним виконавцем акту не містять, при цьому відомості щодо місця проживання боржника, які викладені у виконавчому листі, відрізняться від адреси, за якою державний виконавець здійснював вихід, що сумніви у достовірності вищевказаних обставин.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України» від 21 січня 1994, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежене у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом, як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за судовим рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Виходячи з викладеного, тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням, застосовується судом виключно у випадку ухилення боржником від виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Подання державного виконавця обґрунтоване виключно перебуванням Якубової Н.А. у статусі боржника, при цьому державним виконавцем не надано суду доказів, які свідчать про наявність у боржника, станом на день розгляду подання, реальної можливості виконати зобов`язання як частково, так і у повному обсязі, покладені на нього рішенням суду, та ухилення боржника від сплати боргу.

Сама по собі наявність у боржника невиконаних зобов`язань, про що зазначає державний виконавець у поданні, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків.

Таким чином, звернувшись з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника - ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 № 3857-XII, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежене у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Пунктом 15 Правил перетинання державного кордону громадянами України, постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року передбачено, що громадянину може бути відмовлено у виїзді з України, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Враховуючи викладене, застосування такого заходу, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, є правом суду, з врахуванням всіх обставин, які свідчать про ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і, по-третє, знаходитися у справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів необхідно пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдане лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте, навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим з самого початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, у тому числі й ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11 липня 2013 року) ЄСПЛ застосував вказані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушенням ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, без належного обґрунтування з врахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає можливість тимчасового обмеження права громадянина України, який має паспорт, на виїзд за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання таких зобов`язань. Тобто Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за саму лише наявність факту невиконання зобов`язань та/або судового рішення, а за саме ухилення від їх виконання. При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, необхідно розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків. Особа, яка має не виконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ст.13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Керуючись ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404 - VIIІ, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, п.8 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, ст.ст. 2,7, 260, 261, 441 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Марченко Є.В. про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали виготовлено 26 лютого 2020 року.

Суддя О.М. Борєйко