Ухвала

07 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 345/5388/19

провадження № 61-12725ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги з газопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» (далі - ТОВ «Івано-Франківськгаз збут») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги газопостачання.

Позов обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» з постачання природного газу на підставі Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року № 2496 та Типового договору на постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500. ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» здійснює свою діяльність з постачання газу з липня 2015 року для всіх споживачів у Івано-Франківській області, як постачальник виконало свої зобов`язання щодо безперебійного постачання газу, проте ОСОБА_1 в частині проведення повного розрахунку за надані послуги своїх зобов`язань не виконала та не розрахувалася вчасно і в повному обсязі за надані їй послуги з газопостачання, у зв`язку з чим за період з квітня 2016 року до січня 2019 року виникла заборгованість зі сплати за спожитий газ у розмірі 5 903,52 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 5 903,52 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість відповідача утворилася у квітні 2016 року. У період з квітня 2016 року до квітня 2018 року відповідач проводила оплату власними коштами та проводилося зарахування коштів відділом субсидії. У зазначений період заборгованість була перехідною. Станом на 01 квітня 2018 року заборгованість за надані послуги з постачання газу склала 419,22 грн. У квітні з абонентському рахунку № НОМЕР_1 зараховано відділом субсидії 535,65 грн та проведено оплату відповідачем у розмірі 67 грн, у результаті чого заборгованість в розмірі 419,22 грн погашена та на рахунку утворилася переплата 1,43 грн. Починаючи з квітня 2018 року заборгованість з абонентському рахунку накопичувалась. За період з квітня 2018 року та на дату звернення з позовом, а саме 17 грудня 2019 року ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» проведено нарахування за надані послуги з постачання газу у розмірі 6 020,43 грн. Відповідач сплатила - 115,48 грн (травень 2018 - 57,74 грн, липень 2018- 57,74 грн). Таким чином, заборгованість відповідача на дату звернення з позовом склала - 5 903,52 грн (нарахування 6 020,43 грн - часткову оплату -115,48 грн - переплата станом на квітень 2018 року - 1,43 грн).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 5 903,52 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн).

Отже, зазначена справа як справа про захист прав споживачів з відповідною ціною позову є малозначною відповідно до вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані послуги з газопостачання відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний