РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2020 року Франківський районний суд м. Львова

у складі: головуючої - судді Марків Ю.С.,

з участю секретаря судового засідання Волкова Н.І,

позивача ОСОБА_1

та представника відповідача Филипець Є.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації з участю третьої особи заступника директора департаменту - начальника управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку і звітності, кадрового та організаційного забезпечення ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 03-13/257 від 30 липня 2019р про звільнення та поновити мене на посаді заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії № 1 при департаменті освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації та стягнути з Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації на мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 серпня 2019р. до дня поновлення на роботі без стягнення податків та зборів. В обґрунтування позову вказує, що позивач працювала заступником головного бухгалтера централізованої бухгалтерії № 1 при департаменті освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації з 02.01.2002 року. Наказом № 03-13/257 від 30.07.2019р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи за угодою сторін з 19.08.2019 року. 16.08.2019 року позивач письмово повідомила керівництво про хворобу та відкриття листа непрацездатності, попросила продовжити термін відпустки, надіславши листи непрацездатності серія АДХ № 914602 та серія АДУ № 224395. Проте, заяву позивача було проігноровано відповідачем. Звільнення вважає незаконним у зв`язку з тим, що таке відбулося в період тимчасової непрацездатності, що заборонено законом та порушують норми чинного законодавства.

Ухвалою судді від 20.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

18.10.2019 р. представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснення дала аналогічні викладеним у позові та просить такий задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак 23.01.2020 року позовні вимоги заперечив, пояснення дав аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, а відтак просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в матеріалах справи наявна заява останнього про розгляд справи без його участі.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що позивач займала посаду заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії № 1 при департаменті освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації з 02.01.2002 року, що стверджується наказом №386-К від 29.12.2002 року.

30.07.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до відповідача в особі в.о. директора департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації Гайдука І.Г. із заявою, в якій просила надати частину основної щорічної відпустки та додаткову відпустку загальною тривалістю 20 календарних дні з 31.07.2019 року, а також просила звільнити її із займаної посади за згодою сторін, а останній день відпустки вважати днем звільнення.

Наказом департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від № 03-13/257 30.07.2019 року «Про надання відпустки ОСОБА_1 та її звільнення» ОСОБА_1 надано відпустку загальною тривалістю 20 календарних днів з 31.07.2019 року до 19.08.2019 року. Пунктом 2 наказу звільнено ОСОБА_1 із займаної посади в останній день відпустки 19.08.2019 року за угодою сторін. З даним наказом позивач ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис.

Листом директора Департаменту освіти і науки ЛОДА №03-10/1417 від 13.08.2019 року позивача повідомлено про необхідність прибути до департаменту освіти і науки ЛОДА для передачі матеріальних цінностей, ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

19.08.2019 року складено Акт про неотримання трудової книжки заступником головного бухгалтера централізованої бухгалтерії № 1 при департаменті освіти і науки ЛОДА ОСОБА_1 , зокрема остання не з`явилась до відділу кадрів.

Крім того, як вбачається із копії акту від 10.09.2019 року «про здачу листка тимчасової непрацездатності колишнього працівника централізованої бухгалтерії № 1 при департаменті освіти і науки Львівської облдержадміністрації», такий складений за фактом того, що начальником відділу ліцензування та атестації навчальних закладів при департаменті освіти і науки ЛОДА ОСОБА_3 був зданий листок тимчасової непрацездатності серія НОМЕР_1 від 16.08.2019 року за період хвороби ОСОБА_1 з 16.08.2019 року по 23.08.2019 року.

11.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила продовжити термін відпустки та надати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

У відповідь на згадану заяву позивача, надано відповідь листом № 03-10/1747 від 27.09.2019 року, згідно якої повідомлено ОСОБА_1 , що їй виплачені всі необхідні суми та компенсації, у тому числі матеріальну допомогу на оздоровлення, а також роз`яснено, що відсутні правові підстави для продовження терміну відпустки, так як остання з 19.08.2019 року не перебуває у трудових відносинах з Департаментом освіти і науки ЛОДА.

В підтвердження здійснених відповідачем виплат сум коштів, належних ОСОБА_1 , надано Розрахункові листи з січня 2019 року по вересень 2019 року, а також Реєстр перерахувань на особисті вклади за липень-вересень 2019 року.

Між тим, позивачем не надано й судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_1 у період з 16.08.2019 року по 10.09.2019 року попередила відповідача про перебування на листку тимчасової непрацездатності.

Положенням пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України встановлено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суд України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року зауважено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Виходячи з встановлених у справі обставин і відповідних їм правовідносин, судом підлягають з`ясуванню такі питання: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін.

Дотримуючись принципу оцінки доказів, суд вважає доведеним, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін, згідно з вимогами діючого законодавства.

Так, написавши власноручно заяву про звільнення в останній день відпустки (19.08.2019 року) за угодою сторін, позивач проявила своє волевиявлення щодо її звільнення з займаної посади.

Видавши 30.07.2019 року наказ №03-13/257 про звільнення ОСОБА_1 з 19.08.2019 року, з яким остання була ознайомлена під підпис, відповідач тим самим підтвердив згоду на звільнення позивача за угодою сторін. Зазначене свідчить, що між сторонами існувала домовленість щодо припинення трудового договору за взаємною згодою.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає доведеним, що в момент видачі спірного наказу про звільнення волевиявлення позивача на припинення трудового договору було вільним.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідача було повідомлено про перебування позивача на листку непрацездатності, представник останнього в судовому засіданні заперечив даний факт, оскільки дана обставина в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджена, зокрема заява ОСОБА_3 про те, що останній 16.08.2019 року заносив до канцелярії департаменту освіти і науки ЛОДА заяву ОСОБА_4 щодо її перебування на листку непрацездатності та продовження відпустки на час лікування, не може бути визнана судом доказом, оскільки ОСОБА_3 судом не допитувався в якості свідка, а відтак не був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України, при цьому позивачем не було заявлено відповідного клопотання про його допит.

Відтак, суд вважає доведеним, що сторони дійсно домовилися про припинення трудового договору з 19.08.2019 року, про що був виданий відповідний наказ про звільнення позивача згідно з п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП.

Разом з тим, позивач, як на підставу незаконного звільнення під час перебування на листку непрацездатності, покликається на рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2019 від 04.09.2019 року, згідно якого суд дійшов висновку, що положення ч.3 ст. 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Однак, суд не бере до уваги дану обставину, оскільки рішення КСУ стосується лише положень ст. 40 КЗпП, якою закріплені гарантії захисту працівника захисту від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто законодавство не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та відпустки.

Таку ж позицію висловлює Верховний Суд Постановою від 6 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц (касаційне провадження № 61-3492 св 18), зокрема ч.3 ст. 40 КЗпП України встановлює заборону звільнення працівника з роботи в період його тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Зазначена заборона не поширюється на випадок звільнення працівника за ст. 36 зазначеного Кодексу.

Також у Постанові Верховного Суду України від 2 квітня 2014 року у справі № 6-19цс14 зазначено, що «Крім того, апеляційний суд вказав на необґрунтованість посилання позивачки на порушення роботодавцем вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, оскільки заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак у справі, що переглядається, звільнення відбулося у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору». Також Верховний Суд України зазначає, що «Щодо посилання заявниці на її звільнення з роботи в період її тимчасової непрацездатності, то ч.3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації з участю третьої особи заступника директора департаменту - начальника управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку і звітності, кадрового та організаційного забезпечення ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 25.02.2020 року

Суддя Марків Ю.С.