КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/7044/17 Головуючий у 1-й інст. - Радзівіл А.Г.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9861/2020 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Букалов В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року, постановлену у складі судді Радзівіл А.Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання внести зміни до відомостей,-

В С Т А Н О В И В :

17 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», третя особа: ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним та незаконним наказ № 15 від 18 жовтня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», поновити його на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» здня прийняття колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18.07.2017 року, стягнути на його користь із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до посадового окладу у штатному розписі ТОВ «Бобрик» з 18.07.2017 року по день прийняття судом рішення, зобов`язати державного реєстратора за місцем ведення реєстраційної справи ТОВ «Бобрик» внести зміни до відомостей про ТОВ «Бобрик» в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бобрик» з 18.07.2017 року.

Посилається на те,що 18 липня 2017 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, яким скасував рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2017 року та ухвалив нове рішення про задоволення позову: визнав незаконним і скасував рішення загальних зборів ТОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року та виданий того ж дня наказ № 2-З про звільнення позивача; поновив останнього на посаді директора ТОВ «Бобрик», стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року у сумі 21 912,33 грн.

Однак, 26 жовтня 2017 року поштою ОСОБА_3 отримав наказ № 15 від 18 жовтня 2017 року, яким його поновлено на посаді директора ТОВ «Бобрик» з 28 грудня 2012 року і звільнено з роботи з посади директора ТОВ «Бобрик» за сумісництвом з 17 травня 2015 року у зв`язку з припиненням повноважень на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Оскільки позивач вважає таке звільнення незаконним, безпідставним і вчинене із порушенням вимог законодавства звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року - провадження у вказаній справі закрито. Роз`яснено позивачу про те, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарського суду.

Не погоджуючись з ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що суд помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №361/17/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Бобрик», третя особа: ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, якою провадження у справі закрито з підстав того, що спір належить до корпоративних спорів і його належить розглядати в порядку господарського судочинства. При цьому колегія суддів Великої Палати Верховного Суду не звернула увагу на те, що у матеріалах справи відсутній наказ про усунення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Бобрик», а є наказ про звільнення з роботи, відсутнє послання у наказі про звільнення з роботи на те, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за сумісництвом. На думку позивача, правовідносини, які виникли у даній справі пов`язані із трудовим спором у якому сторонами є найманий працівник, що отримує заробітну плату і уповноважений орган підприємства, у даному випадку Товариства. Позивач не оскаржує у даній справі свої корпоративні права учасника, не оспорює свою частку у статутному капіталі ТОВ «Бобрик», її розмір чи інші вимоги, які належать до корпоративних прав. Суд дійшов помилкового висновку, що Наказом №15 від 18.10.2017 року ОСОБА_1 усунуто від виконання повноважень директора ТОВ «Бобрик» на підставі положень Статуту ТОВ «Бобрик» та не звернув увагу, що п.4 Наказу містить посилання на п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, яка застосовується при вирішенні трудових спорів між працівником та уповноваженим органом підприємства, установи, організації у якій цей працівник працює і не застосовується при вирішенні корпоративних спорів.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що оскаржуваний позивачем наказ є похідним від рішення загальних зборів учасників товариства, оформленого у формі протоколу, відносини, що є предметом даного спору мають розглядатися за правилами господарського судочинства. Позивач в апеляційній скарзі безпідставно вказує про наявність у нього спору із державним реєстратором, проте жодних підстав у позові та заяві про збільшення позовних вимог не міститься. Крім того, позивач вказуючи на неправомірність закриття провадження у частині зобов`язання державного реєстратора Броварської РДА Київської області внести зміни до відомостей про ТОВ «Бобрик» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань одночасно зазначає, що відповідний спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на пеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №361/17/15-ц виходив з того, що хоча рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є відносини корпоративні. Таким чином, вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся зпозовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», третя особа: ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним та незаконним наказ № 15 від 18 жовтня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», поновити його на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» здня прийняття колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18.07.2017 року, стягнути на його користь із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до посадового окладу у штатному розписі ТОВ «Бобрик» з 18.07.2017 року по день прийняття судом рішення, зобов`язати державного реєстратора за місцем ведення реєстраційної справи ТОВ «Бобрик» внести зміни до відомостей про ТОВ «Бобрик» в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Бобрик» з 18.07.2017 року.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 08 липня 2017 року Апеляційний суд Київської області постановив рішення, яким скасував рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2017 року, ухвалив нове рішення про задоволення позову: визнав незаконним і скасував рішення загальних зборів ТОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року та виданий того ж дня наказ № 2-З про звільнення позивача; поновив останнього на посаді директора ТОВ «Бобрик», стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 грудня 2012 року до 27 грудня 2013 року у сумі 21 912,33 грн.

Згідно наказу № 15 ТОВ «Бобрик» від 18 жовтня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 на підставі рішення суду та про його звільнення у зв`язку з припиненням повноважень» скасовано наказ № 2-З від 28 грудня 2012 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Бобрик» за сумісництвом; поновлено ОСОБА_1 на посаді Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» за сумісництвом з 28 грудня 2012 року; вирішено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати. (Підстава: рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 22ц/780/2944/17), Ухвала Вищого спеціалізованого суду України зрозгляду цивільних і кримінальних справ №6-2912ск17від 17 серпня 2017року.); звільнено ОСОБА_1 з посади Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» за сумісництвомз 17 травня 2015 року у зв`язку з припиненням повноважень на підставі п.5 ч.1 ст.41КЗпП України. (Підстава: Протокол №1 загальних зборів учасників ТОВ «Бобрик» від 18 травня 2012 року).

19 лютого 2020 року керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, частиною четвертою статті 258, частинами першою та третьою статті 400, пунктом 5 частини першої статті 409, частинами першою та другою статті 414, статтями 416, 418, 419 ЦПК України у редакції чинній до набрання чинності Законом № 460-IX, частиною першою статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX, постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 361/17/15-ц, провадження № 14-423 цс Велика Палата Верховного Суду касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик» і ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року та рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2017 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бобрик», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України (та ст. 15 ЦПК України на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних, трудових відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна із сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно п.4 ч.1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Згіднопункту 3 частини першої статті 20 ГПК України у редакції Кодексу чинній на час розгляду справи в суді, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до с. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 145 ЦК України чинна на час прийняття наказу №15 від 18 жовтня 2017 року передбачала, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦК України у тій же редакції контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (див. абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України у редакції, чинній до набрання чинності 1 червня 2014 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов`язків. З 1 червня 2014 року вказана частина була викладена у новій, термінологічно узгодженій з частиною другою статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства» редакції, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно з абзацом третім пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України у тій редакції, яка була чинною до 1 червня 2014 року, усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків (частина третя статті 99 ЦК України) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права. Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (абзац четвертий пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).

З огляду на вказане «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України у тій редакції, яка була чинною до 1 червня 2014 року, є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень (абзац п`ятий пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України (абзац сьомий пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010). Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов`язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 ЦК України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України (абзац другий пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).

Таким чином,суд вірно не прийняв до уваги доводи позивача стосовно застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, на які він посилається, зокрема ст. п.5 ч.1 ст. 41, 147-1, 148, 149 КЗпП України, та дійшов вірного висновку, що цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.

Враховуючи наведені приписи законодавства України та зміст правовідносин учасників справи, враховуючи висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги, що серед заявлених позовних вимог ОСОБА_1 є позовна вимога про зобов`язання державного реєстратора Броварської РДА Київської області внести зміни до відомостей про ТОВ «Бобрик» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, заявлена позивачем у окремій заяві про уточнення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги.

З матеріалів справи встановлено відсутність процесуальних документів щодо прийняття судом до розгляду вказаних змін до позовної заяви.

Колегія суддів звертає увагу, що державний реєстратор не залучений позивачем до участі у даній справі, вказана позовна вимога є похідною від основної, та не впливає на розгляд основної вимоги.

Крім того, ОСОБА_1 вказуючи в апеляційній скарзі про неправомірність закриття провадження у справі в частині зобов`язання державного реєстратора Броварської РДА Київської області внести зміни до відомостей про ТОВ «Бобрик» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань посилається на те, що вказана вимога має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Твердження скаржника про те, що позивача звільнено з роботи на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не загальними зборами, а генеральним директором ТОВ «Бобрик», що свідчить про наявність трудового, а не корпоративного спору, колегія суддів не приймає до уваги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №361/17/15-ц дійшла висновку, що відповідно до статуту ТзОВ «Бобрик» директор у будь - який момент може бути усунений від виконання своїх обов`язків (пункт 8.4.3); обрання та відкликання директора товариства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства (пункт «і» пункту 9.1).

Вимоги скасувати наказ № 2-З від 28 грудня 2012 року, поновити позивача на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариства. Розгляд цієї частини позовних вимог за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, із змісту частини другої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду (частини другої статті 214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду), якщо дослідження одного і того ж рішення загальних зборів ТзОВ «Бобрик» здійснюватиметься судами різних юрисдикцій. Тому цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.

Твердження скаржника щодо не відображення судом в оскаржуваній ухвалі після збільшення позовних вимог вимоги про визнання наказу №15 від 18.10.2017 року не лише незаконним, а і недійсним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не спростовують правильність висновків суду та не випливають на законність ухвали суду.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.