КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/899/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Голуб С.А.

суддів: Таргоній Д.О., Писаної Т.О.

за участю секретаря судового засідання: Сакалоша Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № К4Н0АК00050256, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 31 281,15 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 15,00 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2013 року та з метою забезпечення виконання указаного кредитного зобов`язання ОСОБА_1 передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль Mitsubishi Outlender, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 18 січня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 33 530,78 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 817 480,41 грн., яку позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на свою користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року в задоволенні апеляційної скарги було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року ухвала Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року скасована і справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 31 281,15 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 15% річних та з кінцевим строком повернення 10 червня 2013 року.

Відповідно до пункту 17.1 договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 31 281,15 доларів США, при цьому частина кредиту у розмірі 30 005,08 доларів США надається з метою придбання автомобіля відповідачем; частина кредиту у розмірі 300,05 доларів США - з метою сплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту у розмірі 7,2 долари США на оплату реєстрації предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; частина кредиту у розмірі 900,15 доларів США - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту; частина кредиту у розмірі 68,67 доларів США - з метою оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (т. 1 а.с. 12).

Згідно підпункту 17.4. договору позичальник доручає банку, без додаткового узгодження перерахувати кредит в сумі 141 624,00 грн. на поточний рахунок автосалону ТОВ «Ніко-Україна»; в сумі 1 416,24 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок ЗАО «Страхова компанія «Ингосстрах»; в сумі 34 грн. на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок ДП «Інформаційний центр»; в сумі 900,15 доларів США для сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту на рахунок в банку; в сумі 324,14 грн. для сплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Водночас, на підтвердження надання кредиту у вищевказаному розмірі до матеріалів справи було долучено: заяву відповідача, меморіальний ордер від 11 червня 2008 року № 80611В00ВН про перерахування 141 624,00 грн. на рахунок ТОВ «Ніко-Україна», акт приймання-передачі від 11 червня 2008 року № 080611-019 про передачу автомобіля марки Mitsubishi Outlender, 2008 року випуску, ОСОБА_1 , меморіальний ордер від 11 червня 2008 року про оплату відповідачем страхової премії на рахунок ЗАО «Страхова компанія «Ингосстрах» в сумі 1 416,24 грн.

У матеріалах справи наявні: розрахунок заборгованості за договором № К4Н0АК00050256, укладеним між ПАТ «КБ Приватбанк» та ОСОБА_1 станом на 18.01.2016.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, вбачається, що 10.06.2009 року позивач збільшує розмір поточної заборгованості на суму 2300,79 доларів США, 10.06.2010 року у розмірі 2115,66 доларів США, 10.06.2011 року у розмірі 2012,64 доларів США, не посилаючись при цьому на первинні документи, якими б підтверджувалася або реструктуризація, або видача позичальнику додаткових кредитних коштів.

В судовому засіданні, представник позивача надав копії меморіальних ордерів, а саме від 08.06.2012 року на суму 175,71 дол.США, від 10.06.2009 року на суму 186,84 дол.США, від 10.06.2009 року на суму 2113,95 дол.США, від 10.06.2010 року на суму 179,04 дол.США, від 10.06.2010 року на суму 1936,62 дол.США, від 10.06.2011 року на суму 177,47 дол.США, від 10.06.2011 року на суму 1835,17 дол.США в яких зазначено, що платником виступає позичальник, а отримувачем каса Приватбанку, призначення платежу «средства для оплаты страхового платежа». Представник позивача пояснив, що це кошти, які були направлені на сплату страхових платежів. Але з таким твердженням, суд не погодився, адже відсутні докази того, що кошти були перераховані на страхову компанію, а також відсутні докази того, що банк перерахував ці кошти позичальнику.

Вживаючи певні дії по веденню кредитної справи, прийняттю платежів від споживача, обліку його заборгованості, резервуванню ресурсів, тощо банк не надає споживачеві послуги. Такі дії банк відповідно до глави 9 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 р. N 279, має здійснювати обов`язково, та, за невиконання яких, до банку можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 р. N 369.

Також суд врахував і ті обставини, що згідно з актом від 24.07.2011 року (а.с. 246 т. 1) ОСОБА_1 передав автомобіль для реалізації банку та просив зарахувати кошти від його реалізації в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Але представником позивача не надано суду доказів реалізації автомобіля, оцінки його вартості, ціни продажу. Відсутні докази придбання валюти - в даному випадку доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача пояснив, що саме 09.09.2011 року було реалізовано автомобіль за ціною 19938,42 дол.США, але знову ж навіть квитанцій на сплату таких коштів покупцем автомобіля не надав.

В судовому засіданні позивач надав копію «отчета об экспертной оценке транспортного средства». Зазначений документ не містить інформації про експерта, який провів оцінку, відсутнє місце проведення оцінки, немає підпису експерту. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що такий документ не можна вважати належним та допустимим доказом.

Під час судового розгляду, не знайшов свого підтвердження і факт надання позичальнику фінансового інструменту, за надання якого банк нарахував позичальнику 900,15 дол.США і на цю суму нараховував відсотки за весь період в розмірі 1618,56 дол.США.

Розрахунок заборгованості містить нарахування штрафу (фіксована частина) 10.25 дол. США та штраф (відсоток від суми заборгованості) 1596,22 дол.США. Позивач у розрахунку не послався на пункт кредитного договору, яким передбачено нарахування штрафу та не наведено формулу розрахунку за якою було визначено саме таку суму штрафу.

З вищенаведеного суд зробив висновок, що банком на підтвердження своїх вимог не було надано доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів саме в розмірі 31 281,15 дол. США та доказів резервування коштів для оплати страхових сум в розмірі 18 474,57 дол. США.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п.12.1. для цілей Договору подією дефолту є затримання позичальником частин наданого кредиту та/або процентів щонайменше один календарний місяць, перевищення заборгованості більше як на 10% суми наданого Кредиту, несплата позичальником більше однієї вплати, яка перевищує 5% суми наданого Кредиту.

Відповідно до п.12.2.1. у разі настання події дефолту Банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні ставиться вимога про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.2.2.позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі.

В матеріалах справи відсутнє письмове повідомлення Банку про настання дефолту. Разом із тим, 24 липня 2011 року відповідач передав позивачу заставлений автомобіль (а.с.246 т.1). Тобто з цього можна зробити висновок про звернення Банку з відповідною вимогою до боржника, внаслідок якої настали підстав для витребування автомобіля, а відтак і зміну Банком строку повернення кредиту.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі, встановленому договором.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Із закінченням строку дії кредитного договору припиняється право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином позивач пред`явив вимогу про дострокове повернення кредиту, отже з цього часу припиняється нарахування відсотків.

У абзаці 1 частини 1 статті 60 ЦПК України ( у редакції чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку з урахуванням зауважень Верховного Суду, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Верховний Суд в свій постанові зазначив, що перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не з`ясував розмір заборгованості за кредитним договором.

Перевіряючи розмір заборгованості, судова колегія встановила, що ні в позовній заяві, ні в розрахунку не вказано, за якими пунктами договору нараховувалися штрафи, комісії. Матеріали справи не містять також доказів, за яку суму був реалізований автомобіль, які кошти були зараховані на погашення тіла кредиту та відсотків.

В судове засідання представник позивача двічі не з`явився. Про час, місце та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Отже суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості з`ясувати у представника позивача питання щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Відповідачем до апеляційного суду був наданий висновок № 900 експертного економічного дослідження за запитом адвоката від 29.11.2019 року від 06 грудня 2019 року.

Як вбачається із цього документа на вирішення експерта було поставлене питання: чи підтверджується документально розрахунок заборгованості ПАТ «КБ «Приватбанк» станом на 18.01.2016 року по кредиту ОСОБА_1 , відповідно до умов Кредитно-заставного договору № К4Н0АК00050256, укладеним між ПАТ «КБ Приватбанк та ОСОБА_1 станом на 18.01.2016.

Експертизу проводила експерт ОСОБА_2 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що передбачена ст. 384 КК України.

При розгляді поставленого для вирішення питання, судовий експерт керувався документам, що підтверджують нарахування та сплату відсотків відповідно до умов Договору, виписки по рахунках Позичальника, за якими Банк здійснює аналітичний облік за наданим та повергненим кредитом і відображає його ну внутрішньобанківських рахунках за встановленими правилами.

За результатами експертного дослідження, за наявними документами, після здійснених розрахунків, судовим експертом встановлено, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком ПАТ «КБ «Приватбанк» за Кредитно-заставним договором № К4Н0АК00050256, станом на 18.01.2016 р. відсутня, у зв`язку з тим, що станом на 09.09.2011 р. Позичальником ОСОБА_1 було здійснено погашення кредиту в повному обсязі та рахується переплата в сумі 2964,22 доларів США.

Відповідно до ст.. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 80 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судова колегія не вбачає підстав для відхилення висновку експерта, оскільки цей висновок не суперечить матеріалам справи. Крім того, цим висновком підтверджуються висновки суду першої інстанції щодо того, що розрахунок заборгованості не підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме щодо сплати Банком страхових платежів, винагороди за резервування ресурсів.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення цивільного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку повернення заборгованості у заявленому позивачем розмірі, оскільки крім факту укладення кредитного договору, матеріалами справи не підтверджено розмір такої заборгованості, порядок та методики її нарахування з посиланням на відповідні пункти договору та первинні бухгалтерські документи.

Під час судового розгляду, не знайшов свого підтвердження і факт надання позичальнику фінансового інструменту, за надання якого банк нарахував позичальнику 900,15 дол. США і на цю суму нараховував відсотки за весь період в розмірі 16 18,56 дол. США.

Розрахунок заборгованості містить нарахування штрафу (фіксована частина) 10,25 дол. США та штрафу (процентна складова) 1 596,22 дол. США.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 21 жовтня 2015 року, справа № 6-2003цс15).

Порушуючи питання про стягнення і пені, і штрафів, банк не мотивував у позові правових висновків з цього питання, а обмежився лише посиланням на свої розрахунки.

Доводи апеляційної скарги взагалі не стосуються висновків зроблених судом першої інстанції, банк не направив свого представника до апеляційного суду для надання пояснень у справі та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та вимог апеляційної скарги, а тому доводи апеляційної скарги відхиляються судовою колегію як безпідставні.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: