Провадження № 22ц-824/6560/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назірович, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Служба у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, а у жовтні 2019 року подала заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 152,8 кв.м., житловою площею 81,2 кв.м., та заборони укладення будь-яких цивільно-правових угод та інших дій, пов`язаних з переходом права власності на зазначене нерухоме майно, посилаючись на те, що нею заявлено позовні вимоги про витребування цієї квартири з володіння відповідача ОСОБА_1 , оскільки вважає, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею та в незаконний спосіб, тому, на її думку, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року заяву задоволено, накладено арешт на вказану квартиру, заборонено укладати будь-які цивільно-правові правочини або вчиняти інші дії, пов`язані з переходом права власності на цю квартиру до розгляду справи по суті.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що ОСОБА_2 уже зверталася із аналогічними заявами про забезпечення позову і судовими рішеннями їй було відмовлено у вжитті цих заходів щодо спірної квартири та встановлено, що між сторонами відсутній реальний спір щодо правомірності набуття відповідачем права власності на квартиру, тому відсутні і підстави для застосування заходів забезпечення позову. Крім того вказує, що позивачка надає неповну і недостовірну інформацію, що має значення для правильного встановлення обставин справи, зокрема про те, що першочергово ТОВ «СВ Фінанс» отримало право власності на цю квартиру і у подальшому це товариство відчужило її на користь відповідача та, що обставини законності переходу права власності на це нерухоме майно уже було предметом судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, з метою унеможливити утруднення виконання можливого рішення суду, необхідно накласти арешт на спірну квартиру та заборонити будь-яким особам здійснювати правочини щодо неї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває вказана справа за позовом ОСОБА_2 , в якому просить витребувати у відповідача ОСОБА_1 з його володіння квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому, представник позивачки подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру та заборони укладення будь-яких цивільно-правових угод та інших дій, пов`язаних з переходом права власності на цю квартиру.

З матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2017 року приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Також вбачається, що спірна квартира була предметом іпотеки за договором іпотеки від 13 червня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором №014/7478/82/56659 від 13 червня 2007 року, ОСОБА_6 та іншими співвласниками ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та була передана в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

На підставі укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Територіальне міжгосподарське підприємство «Ліко-Холдинг» договору купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2003 року позивачка разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 була власником зазначеної квартири.

Заявниця посилається на те, що вказана квартира вибула з володіння власників поза їхньою волею, оскільки було відчужене особами, які не мали на це відповідних прав.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що наразі позивача разом з родиною продовжує проживати у спірній квартирі та, починаючи з листопада 2018 року група невідомих осіб, які представляються представниками нового власника, періодично з`являються за вказаною адресою із вимогами до позивачки звільнити квартиру, погрожуючи виселенням силовим шляхом, незважаючи на те, що в даній квартирі крім позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають неповнолітні діти.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Відповідно до ст.ст. 2, 13 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки між сторонами існує майновий спір щодо зазначеної квартири та у цьому житлі позивачка продовжує проживати разом з дітьми, права яких також підлягають захисту, та з огляду на те, що заходи забезпечення позову є тимчасовими заходами, спрямованими на забезпечення виконання можливого рішення суду та не є порушенням майнових прав власників майна, то доводи заявниці щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованими.

У свою чергу, апелянт ОСОБА_1 не навів належних доказів того, чим саме порушуються його права цими заходами забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру і обставин щодо порушення його прав вжитими заходами забезпечення позову у справі також не встановлено, при цьому між сторонами наявний спір щодо вказаної квартири, і обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися, тому місцевий суд постановив обґрунтовану ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру із забороною укладати будь-які правочини та вчиняти інші дії, пов`язані з переходом права власності, щодо неї.

Посилання апелянта на те, що заявником не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, крім того, як зазначалося, заходи забезпечення позову є тимчасовими і призначені для належного захисту усіх учасників у конкретній справі, тому не спростовують обґрунтованості вжитих заходів забезпечення позову і не можуть бути належною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: