КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9881/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року, яким було відмовлено у задоволені позову поданого до ОСОБА_2 про усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю, а саме виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

11 серпня 2020 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшли пояснення до апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 січня 1996 року, виданого виконавчим комітетом Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 квітня 2016 року, державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Іванець О.О., зареєстрованого в реєстрі за №10-116 (а.с. 6-7).

27 вересня 2017 року позивач зареєструвала шлюб зі ОСОБА_3 , про що Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що є дочкою ОСОБА_1 та заселилась в квартиру АДРЕСА_1 зі згоди своєї матері в 2003 році, оскільки до цього проживала разом зі своєю бабусею за іншою адресою.

З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 вбачається, що 01 вересня 2007 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син, ОСОБА_5 , який з дня народження і до цього часу проживає разом з матір`ю (а.с. 30-31).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка, як на підставу своїх вимог, посилається на те, що відповідачка постійно вчиняє сварки, застосовує моральне насилля та принижує позивачку, чим чинить перешкоди у користуванні власністю. Крім того, на праві власності у відповідачки зареєстроване житло, а саме квартира АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що дозволила відповідачці проживати у спірній квартирі тимчасово, оскільки ОСОБА_2 в зазначеній квартирі не була зареєстрована та будь-якого договору на проживання чи постійне користування нерухомістю між сторонами не укладалось.

Також позивач зазначала, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів для захисту її прав, оскільки відповідачка систематично застосовує моральне насильство відносно позивачки та морально принижує.

Відповідно до листа наданого Національною поліцією ГУ НП в м. Києві Дніпровське управління поліції від 05 червня 2019 року №8039/125/50/05-2019, відомості, які були надані ОСОБА_1 не вказують на вчинення кримінального правопорушення, а тому відсутні підставі для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б могли бути підставою для виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках ст. 406 ЦК України.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Враховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що ОСОБА_2 останнім часом перестала сплачувати квартплату за комунальні послуги та не надає кошти на ремонти, які проводить позивачка самостійно.

Колегія суддів зазначає, що несплата відповідачкою квартплати за комунальні послуги та те, що вона не бере участі в ремонтах, які проводить позивачка не можуть бути підставою для виселення, а лише надають право позивачеві у судовому порядку вимагати компенсації понесених нею витрат на оплату комунальних послуг та коштів за проведений ремонт, за рахунок відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в України визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 тривалий час проживає у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та належить на праві власності позивачці, а саме з 2003 року.

Доказів протилежного матеріали справи не містять. При цьому, позивачкою не було надано суду доказів того, що відповідачка має на праві власності інше нерухоме майно.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів, які б могли бути підставою для виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, оскільки посилання позивача на те, що стосовно неї постійно чиниться психологічне та моральне насилля, а також між сторонами відбуваються сварки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено підстав для припинення сервітуту відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, відповідні обставини позивачами в позовній заяві не доводились.

Отже, враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: