Справа № 428/3558/19
Провадження № 22-ц/810/64/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, лютого місяця, 19-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року у цивільній справі (справа № 428/3558/19 суддя І інстанції Посохов І.С.) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Просив суд зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, а саме: слова «злодій» та «цей лисий крав» шляхом направлення листа до Сєвєродонецького міського відділу поліції з текстом: «Я звертався до міського відділу поліції з заявою про те, що на сусідній базі, що поряд зі складом № 3, ОСОБА_1 розкрадалися електродвигуни, насоси та задвижки. Я обізвав його злодієм і аферистом та написав, що цей лисий крав матеріальні цінності. Я забираю свої слова назад і вибачаюся перед ним, бо насправді я не бачив, щоб ОСОБА_1 щось крав»; стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 20 000, 00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 3 565, 91 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_2 надав відзив на подану апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В судовому засіданні скаржник доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Розглядаючи справу по суті суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вважає відповідача ОСОБА_2 таким, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, шляхом розповсюдження недостовірної інформації у громадських місцях. Щодо поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, судом встановлено наступне. З пояснень позивача та свідка судом встановлено, що 08.02.2019 в приміщенні Сєвєродонецького міського суду Луганської області відповідач ОСОБА_2 ображав позивача ОСОБА_1 словами «злодій, цей лисий крав», тобто розповсюдив інформацію щодо позивача, яка має негативний характер, яку в подальшому він також розповсюджував і в приміщенні Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області. Суд дійшов висновку, що інформація, яка поширена відповідачем ОСОБА_2 , а саме: «злодій, цей лисий крав» не є предметом судового захисту, адже є оціночним судженням. Поширена інформація є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, зокрема є критичною оцінкою певного факту, а саме конфліктними взаємовідносинами між позивачем та відповідачем, тобто є суб`єктивною думкою відповідача, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 на його користь матеріальної шкоди в розмірі 3 565, 91 грн. та моральної шкоди в розмірі по 20 000, 00 грн. то суд відмовив у задоволенні і цих вимог інформація, яка поширена відповідачем ОСОБА_2 відносно позивача ОСОБА_1 є оціночним судженням, то позивач має право вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди лише у разі, якщо вона висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Водночас, суд вважає, що суб`єктивна думка відповідача викладена у висловлюваннях: «злодій» та «цей лисий крав», хоча і має негативний характер, однак не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі. У зв`язку з наведеним вище суд першої інстанції вважає, що в даному випадку відсутні і підстави для відшкодування матеріальної шкоди, адже позивачем не доведена наявність усіх 4 елементів складу цивільного правопорушення, передбачених частиною другою статті 22 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, що виключає цивільно-правову відповідальність. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні законні підстави, а позов заявлено не обґрунтовано, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Апеляційний суд з висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки за встановлених обставин, суд правильно застосував до правовідносин сторін як норми процесуального, так і матеріального права. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (абзац 2 пункту 15 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи ).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують адже висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) - не підлягають за таких обставин спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Між сторонами існували на момент конфлікту тривалий час конфліктні відносини, з приводу своїх підозр щодо дій позивача відповідач звернувся у встановленому порядку до правоохоронних органів, факт звернення до цих органів не може бути підставою для задоволення вимог за позовом навіть після відмови у порушенні кримінальної справи за зазначеним зверненням, доведеності відсутності підстав для притягнення до кримінальної відповідальності позивача. З огляду на вказане, обґрунтованим є висновок судів першої інстанцій про те, що відсутній юридичний склад порушення, на яке вказує апелянт, відсутній факт поширення інформації, що порушує особисті немайнові права або завдає шкоди його особистим немайновим благам, чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права, що має для нього негативні наслідки. Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач за зустрічним позовом просить спростувати не дають підстав для задоволення позову хоч вони і були образливими та невитриманими і зміст цих висловлювань та тих обставин суб`єктивно був здатним викликати певну негативну реакцію.

Колегія суддів приходить тут до висновків про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність причинно-наслідкового зв`язку між негативними оціночними висловлюваннями відповідача на його адресу та різким погіршенням стану його здоров`я на яке він посилався як підставу для задоволення позовних вимог. Так, з наданої позивачем суду медичної документації вбачається що позивач ОСОБА_1 , 1961 р.н. дійсно перебував на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні з 08.02.2019 року через ішемічну хворобу сердця через криз 08.02.2019 року СНI. Проте, з цієї ж документації вбачається що він і до своєї госпіталізації страждав на ряд хронічних захворювань стабільну стенокардію напруги II Фкл, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу II ст. за наявності гіпертрофії лівого шлуночка, ангіопатії сітківки. Колегія суддів бере тут до уваги і те, що як у виписці з медичної карти хворого(а.с. 23), так і у медичній довідці №81 (а.с.32) зазначено про те, що прояви нестабільної стенокардії відмічались у ОСОБА_1 вже починаючи з 06.02.2019 року тобто ще за два дні до описаних у позові подій ранку 08 лютого 2019 року (а.с. 23, 32).

Колегія суддів бере тут до уваги і висновки з рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 про те, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Звернення відповідача до органів поліції із заявою щодо певних дій позивача для їх перевірки та реагування щодо них, оціночні судження що ідентичні певною мірою змісту цих повідомлень та звинуваченням, що містились у них не можуть бути розцінені як поширення недостовірної інформації щодо позивача

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи. Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову та обґрунтовано виходив з того, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є оціночним судженням. Доводи апеляційної скарги про наявність недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність та його ділову репутацію є безпідставними, оскільки вислови відповідача були оціночним висловлюванням, обумовленим зокрема і тривалими конфліктними відносинами між сторонами, наявністю у правоохоронних органах на перевірці заяв щодо позивача. Та обставина, що спростування цієї інформації важливо для позивача саме в контексті розгляду судових справ і прохання відповідача спростувати цю інформацію шляхом подання відповідного листа до Сєвєродонецького міського відділу поліції, то вказані обставини були предметом дослідження судом першої інстанції та їм надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді