ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5790/20 Справа № 186/181/20 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з квітня 2013 року по грудень 2019 року в розмірі 3667 грн. 74 коп. та три проценти річних за договором позики від 21 червня 2012 року, нарахованих за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року включно, в розмірі 880 грн. 84 коп., а всього стягнути 4548 грн. 58 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 764 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив, скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 21 листопада 2011 року отримав від позивача ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 10000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 21 вересня 2012 року, зі сплатою процентів згідно домовленості, щомісячно з тілом боргу.

21 червня 2012 року отримав від позивача ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 10000 гривень, які зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2013 року.

Вказані обставини підтверджуються написаними власноруч ОСОБА_2 розписками від 21 грудня 2011 року та 21 червня 2012 року відповідно.

Оскільки відповідач суму позики не повертав, позивач звернувся до відповідача з вимогою про її повернення.

У зв`язку з неповерненням позики, 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -10000 грн. та 10000 грн., всього 20000 грн. по цих двох розписках. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми ОСОБА_1 не заявляв.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 20000 грн., згідно розписок, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн., а всього 20243,60 грн.

Рішення ніким не оскаржувалося та 14 жовтня 2014 року набрало законної сили.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Розрахунки інфляційних втрат, % за користування грошима та 3% річних від простроченої суми позики здійснені позивачем за договором позики від 21 червня 2012 року на суму боргу 10000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору - до 21 квітня 2013 року.

Про порушене право позивач дізнався 21 квітня 2013 року, оскільки саме ця дати є кінцевим строком повернення позики відповідачем.

Позивач просив стягнути проценти за позикою за вказаним договором за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, в межах строку позовної давності, в розмірі 4585,18 гривень за обліковою ставкою НБУ.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення процентів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в сумі 4585,18 грн., виходив із того, що строк користування позикою за договором від 21 червня 2012 року сплив 21 квітня 2013 року, нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним.

В частині стягнення 3% річних від простроченої суми, на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 21 червня 2012 року, за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, в межах позовної давності, суд першої інстанції задовольнив позовні вимог та стягнув 880,84 грн.

Суд першої інстанції стягнув інфляційні втрати на прострочені, стягнуті в примусовому порядку, кошти, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 червня 2012 року, за період з квітня 2013 року по грудень 2019 року включно, що становлять: 3667,74 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені - 1% від суми боргу в межах строку позовної давності, одного року - 1000 гривень, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір позики, укладений між сторонами 21 червня 2012 року, не містить умов про забезпечення виконання зобов`язання відповідача перед позивачем (стягнення неустойки), то в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стст.530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Позивач свої зобов`язання за договорами позики виконав, надавши відповідачу суму боргу 10000,00 гривень 21 червня 2012 року в строк до 21 квітня 2013 року.

За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна позиція міститься в правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Позивач просив стягнути проценти за позикою за вказаним договором за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року, в межах строку позовної давності, в розмірі 4585,18 грн. за обліковою ставкою НБУ.

Доводи апелянта щодо непогодження із здійсненими судом першої інстанції розрахунками - є безпідставними та необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції правильно враховано, строк користування позикою за договором від 21 червня 2012 року сплив 21 квітня 2013 року, а тому нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в сумі 4585,18 гривень, правомірно відмовив.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; навівши детальні розрахунки, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 3667,74 грн. та 3% річних (ст. 625 ЦК України) за договором позики від 21.06.2012 року, нарахованих за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року включно, в розмірі 880,84 грн., а всього 4548,58 грн.

Зазначений висновок суду зроблений з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції правильно визначено розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача; в оскаржуваному рішенні наведено належне обґрунтування.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 09 вересня 2020 року.

Судді: