Справа № 440/1847/18 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/865/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.
суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,
розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна, -
ВСТАНОВИВ:
05.09.2018 року Військова частина НОМЕР_1 в особі командира військової частини ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна на суму 12020,00 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача в свою користь вартість безпідставно набутого майна в сумі 1493,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 22 травня 2014 року відповідач ОСОБА_1 був призваний до Збройних Сил України по мобілізації. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.05.2014 року № 114 відповідача зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду водія 3 механізованого батальйону. 12 січня 2015 року солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову службу, про що на адресу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , в якому майор ОСОБА_3 повідомляє про відсутність на службі водія протитанкового взводу 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 13 січня 2015 року командиром військової частини-польова пошта НОМЕР_2 видано наказ №169, яким призначено службове розслідування, яким встановлено, що водій протитанкового взводу 1 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , який відповідно до статті 11, 12, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України зобов`язаний бути дисциплінованим, додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що сталося з ним і стосується виконання ним службових обов`язків, з метою тимчасово ухилитись від виконання службових обов`язків 12 січня 2015 року самовільно залишив місце проходження військової служби ( АДРЕСА_1 ), перебуваючи поза місцем проходження військової служби понад 10 діб використовував службовий час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, чим допустив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 4 статті 407 КК України (нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з відпустки тривалістю понад десять діб, але не більше місяця). 21 вересня 2015 року наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №896 солдату ОСОБА_1 призупинено виплату грошового забезпечення з 12 січня 2015 року. Лише 14 травня 2015 року відповідач прибув до військової частини НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків. Наказом командира військової частини № 85-РС від 14.04.2019 року солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, а 19.06.2015 року останнього виключено зі списків особового складу частини. Таким чином, починаючи з дня самовільного залишення частини (12 січня 2015 року) і до дня видання наказу командиром військової частини НОМЕР_2 про виключення зі списків особового складу частини (19 червня 2015 року) виплата грошового забезпечення відповідачу ОСОБА_1 не призупинялась, внаслідок чого останнім отримано грошове забезпечення без достатніх правових підстав. Відповідно до аудиторського звіту від 29.12.2016 року №234/5/80, проведеного Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту фінансового контролю, фінансового аудиту та аудиту відповідності за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року солдат ОСОБА_1 має заборгованість перед військовою частиною-польова пошта НОМЕР_2 в сумі 12012,20 грн. Проте, оскільки вироком Яворівського районного суду Львівської області від 15.07.2015 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 самовільно залишив військову службу в період із 12 січня до 27 січня 2015 року, повернувся до місця проходження військової служби лише 28 січня 2015 року, грошове забезпечення за зазначений період, що становить 1493,54 грн. ним отримано безпідставно. Щодо зауважень відповідача про сплив позовної давності позивач заперечив, вважаючи, що такий не сплив, оскільки про порушення свого права позивач довідався лише із аудиторського звіту від 29 грудня 2016 року.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила військова частина НОМЕР_1 .
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що починаючи з дня самовільного залишення частини (12 січня 2015 року) і до дня видачі наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 про виключення ОСОБА_1 зі списку особового складу частини (19 червня 2015 року), виплата грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 не призупинялась, що призвело до отримання ним майна без достатніх правових підстав та заподіяння шкоди державі. Достовірно знаючи, що за час невиконання службових обов`язків грошове забезпечення не виплачується, спеціалісти фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 нарахували грошове забезпечення за період з 12 січня по 19 червня 2015 року, чим допустили рахункову помилку, а солдат ОСОБА_1 , знявши гроші під час перебування у самовільному залишенні військової частини такі не повернув, а використав на власні потреби, чим допустив недобросовісність. Вважає, що обмеження, передбачені ст. 1215 ЦК України на цей випадок не поширюється.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 22 травня 2014 року відповідач ОСОБА_1 був призваний на військову службу та призначений водієм протитанкового взводу 3 механізованого батальйону бригади військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , що вбачається із наказу № 114 від 22.05.2014 (арк. спр. 4).
13 січня 2015 року на адресу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира цієї військової частини майора ОСОБА_3 , який повідомив про відсутність на службі з 12 січня 2015 рокуводія протитанкового взводу 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 (арк. спр. 54).
Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 15.07.2015 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 407 КК України, встановлено факт самовільного залишення відповідачем місця проходження військової служби в період з 12 січня 2015 року по 27 січня 2015 року(арк. спр. 78).
Крім того, вироком встановлено, що 28 січня 2015 року відповідач ОСОБА_1 добровільно повернувся в розташування військової частини, де про своє прибуття повідомив командування та приступив до виконання обов`язків несення військової служби. 19 червня 2015 року відповідача ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечень та проведено виплату премій, надбавок, грошових винагород та компенсації за невикористану відпустку, про що вбачається з наказу № 139 від 19.06.2019 (арк. спр. 64).
Згідно довідки про дослідження окремих питань програми аудиторського завдання військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 30.06.2019, виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 не призупинялась з дня самовільного залишення ним військової служби (12.01.2015) та фактично була призупинена лише в липні 2015 року після виключення його зі списків особового складу військової частини, чим було порушено вимоги п. 34.4 Інструкції, затвердженої наказом №260 та призвело до безпідставної виплати грошового забезпечення відповідачу за період з лютого по червень 2015 року на суму 12020,00 грн (арк. спр. 67-68).
Згідно довідки позивача № 3576 від 12.06.21019, за період самовільного залишення відповідачем військової частини (12.01.2015 - 27.01.2015) виплата йому грошового забезпечення не призупинялась, внаслідок чого сума безпідставно набутого майна ОСОБА_1 за зазначений період складає 1493,54 грн. (арк. спр. 81).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 2014дск від 29.06.2017 року військова частина - польова пошта НОМЕР_2 перейшла на умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 » (арк. спр. 70).
Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).
Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга).
Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Разом з тим, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, інше майно, якщо це встановлено законом, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Правовою підставою позовних вимог позивач обрав положення статті 1212 ЦК України, визначивши предмет позовних вимог про стягнення з відповідача виплаченого йому грошового забезпечення військовослужбовця, як безпідставно набутого майна.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог військова частина НОМЕР_1 , районний суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 367/6344/16-ц, згідно з яким набуття однією зі сторін майна за рахунок іншої в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним та прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач, будучи роботодавцем відповідача, при нарахуванні останньому грошового забезпечення як військовослужбовцю за час його тимчасової відсутності повинен був, в силу вимог п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2018, призупинити виплату відповідного грошового забезпечення, однак такого обов`язку не виконав.
З таким висновком суджу колегія суддів погоджується повністю.
Доводи позивача про допущення рахункової помилки судом першої інстанції обґрунтовано відхилено, з огляду на те, що жодних належних та допустимих доказів, що таке нарахування відбулося внаслідок виникнення рахункової помилки позивачем не представлено. Натомість, факт нарахування грошового забезпечення відповідачу за зазначений період, на переконання колегії суддів, свідчить про добровільну виплату позивачем таких.
Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії».
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.