ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 2-6460/11

провадження 22ц/818/3595/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», представниця позивача Шахова О.І.,

відповідачі ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2011 року в складі судді Оксененко В.А.

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2175, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в сумі 477 000,00 грн на придбання автомобіля на строк 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 23 жовтня 2012 року з зобов`язанням сплачувати 14,0% річних за користування кредитом.

Зазначив, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 2175/1 від 24 жовтня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_3 зобов`язався перед банком у повному обсязі відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором № 5175 від 24 жовтня 2007 року.

Вказав, що ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконує, до цього часу грошові кошти банку не повернуті. Заборгованість за договором кредиту станом на 20 грудня 2011 року складає 469 197,41 грн, яку і просив стягнути солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2011 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2012 року виправлено описку, позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 2175 від 24 жовтня 2007 року в сумі 469 197,41 грн, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що станом на момент ухвалення оскаржуваного заочного рішення вже існувало аналогічне рішення, що набрало законної сили, за яким вирішено питання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 2175 від 24 жовтня 2007 року, про що позивач безсумнівно був обізнаний, у зв`язку з чим з нього двічі стягується заборгованість за тілом кредиту та відсотками; що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави виконано ним добровільно. Предмет застави передано на реалізацію та реалізовано на аукціоні, що підтверджується листом Приватного підприємства «СП Юстиція» № 78/01 від 10 січня 2013 року; що його не було належним чином повідомлено про дату розгляду справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості прийняти участь в судовому засіданні та надати беззаперечні докази хибності позовних вимог, а також відповідні пояснення.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

01 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від банку надійшли письмові пояснення, в яких банк зазначив, що транспортний засіб реалізовано у 2013 році за ціною 72 719, 61 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, тому позов банку підлягає задоволенню.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду із зазначенням строку зберігання (Наказ ДСА України № 22 від 11 лютого 2010 року), дана цивільна справа була знищена за спливом строку зберігання у 2017 році (а. с. 1).

Судом встановлено, що оскаржуваним заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2011 року, в якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2012 року виправлено описку, позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 2175 від 24 жовтня 2007 року в сумі 469 197,41 грн, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Як вбачається з змісту оскаржуваного судового рішення 24 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2175, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в сумі 477 000,00 грн на придбання автомобіля на строк 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 23 жовтня 2012 року з зобов`язанням сплачувати 14,0% річних за користування кредитом.

24 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 2175/1 згідно з яким ОСОБА_3 зобов`язався перед банком у повному обсязі відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором № 5175 від 24 жовтня 2007 року.

ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконав, до цього часу грошові кошти банку не повернуті. Заборгованість за договором кредиту станом на 20 грудня 2011 року склала 469 197,41 грн (а.с.2-3).

До ухвалення оскаржуваного судового рішення заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 січня 2011 року у справі № 2-9706/10 (2-695/11) за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Відкрите акціонерне товариство «Ощадбанк» - задоволено; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2175 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між філією Харківське обласне управління Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 409 386,27 грн, з яких: строкова заборгованість по погашенню кредиту - 357 750,00 грн, строкова заборгованість за відсотками - 8 477,78 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 30 018,15 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 9 134,59 грн, нарахована пеня за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків - 4 005,75 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль КРАЗ, модель 6233Р4, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску, дата реєстрації 23 жовтня 2007 року, шасі НОМЕР_2 , тип бетонорозмішувач-С, що належить ОСОБА_1 на праві власності за договором купівлі-продажу від 28 вересня 2007 року шляхом укладання Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем; стягнуто з ОСОБА_1 на користь філії Харківське обласне управління Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а всього 1820,00 грн.

Як вбачається з наданих в суді апеляційної інстанції письмових пояснень банку від реалізації транспортного засобу банк отримав 72 719, 61 грн.

Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією з підстав припинення зобов`язання є проведення його належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено судом першої інстанції відповідачі є боржниками банку за кредитним договором № 2175 від 24 жовтня 2007 року. Сума боргу складала на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення 469 197,41 грн, яку боржники до теперішнього часу не сплатили.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснила, що у січні 2011 року було ухвалено заочне рішення щодо звернення стягнення на предмет застави - автомобіль КРАЗ. Від реалізації цього транспортного засобу у січні 2013 року банк отримав 72 719, 61 грн. Оскаржуване рішення стосується стягнення заборгованості, яка станом на грудень 2011 року складала 469 197,41 грн. В наданий на теперішній час розрахунок заборгованості включена отримана банком сума від реалізації транспортного засобу. Відсотки після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не нараховувалися. Також, зазначила, що попереднє рішення стосувалося звернення стягнення на предмет застави, а оскаржуване рішення стягнення заборгованості. Акцентувала увагу на тому, що протягом дев`яти років боржники не погасили заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. Заборгованість за кредитом на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції становить 323 260, 91 грн.

Представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та наполягав на тому, що з відповідачів двічі стягується заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором та факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, а також те, що не надано до суду належних та допустимих письмових доказів на підтвердження відсутності заборгованості у ОСОБА_1 перед банком за укладеним кредитним договором, дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення виниклої заборгованості.

Наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Зменшення суми заборгованості на час перегляду оскаржуваного заочного рішення в суді апеляційної інстанції після ухвалення судових рішень не є підставою для його скасування, оскільки, ці питання регулюються на стадії його виконання, а судове рішення знаходиться на примусовому виконанні і сторони проти цього не заперечували. При цьому, судова колегія враховує і принцип юридичної визначеності, який полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Обставини суттєвого та неспростовного характеру відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що його не було належним чином повідомлено про дату розгляду справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості приймати участь в судовому засіданні та надати беззаперечні докази хибності позовних вимог, а також відповідні пояснення, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у зв`язку з чим у справі ухвалено заочне рішення.

ОСОБА_1 реалізував своє право як на подачу заяви про перегляд заочного рішення, так і на перегляд заочного рішення суду апеляційним судом.

Отже, ОСОБА_1 особисто або через свого представника не був позбавлений можливості давати пояснення по суті спору, висловлювати свої доводи, міркування та заперечення проти доводів і міркувань позивача під час розгляду справи.

Проте, належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, ОСОБА_1 до суду не надано.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2011 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.