Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 740/1361/18

провадження № 61-17565 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Іванової Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») .

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 11 лютого 2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті httр://рrivatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість по кредитному договору у сумі 108 721,39 грн, з яких: 3 214,99 грн - заборгованість за кредитом, 95 069,86 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4 783,14 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 153,40 грн - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 11 лютого 2009 року на загальну суму 108 721,39 грн, а також понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Олійника В. П. позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2009 року у розмірі 103 938,25 грн, яка складається з: 3 214,99 грн - заборгованості за кредитом, 95 069, грн - заборгованості по процентах, 500 грн штрафу (фіксована частина), 5 153,40 грн (процентна складова). У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином зобов?язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість. Суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотків та штрафів в загальному розмірі 103 938,25 грн є доведеними та обґрунтованими. Разом з тим, суд не вбачав підстав для задоволення вимог у частині стягнення пені та комісії у розмірі 4 783,14 грн, які не розмежовані і не конкретизовані, та виходив з того, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, відтак їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, не відповідає положенням, передбаченим у статті 61 Конституції України. Також суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування позовної давності, заявленої відповідачем, оскільки останній платіж відповідачем здійснено 23 серпня 2015 року у сумі 4,22 грн, тому, звернувшись з позовом 02 квітня 2018 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропустило строк позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2018 року скасовано. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про допущення відповідачем порушення кредитних зобов`язань є правильними, проте, невірним є висновок суду першої інстанції про доведеність факту здійснення ОСОБА_1 23 серпня 2015 року останнього платежу на погашення спірної кредитної заборгованості у сумі 4,22 грн. Апеляційний суд виходив з того, що згідно з випискою по рахунках ОСОБА_1 , 23 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» провело автоматичне погашення простроченої заборгованості в сумі 4,22 грн з карти № НОМЕР_1 і цю операцію проведено поіншому рахунку. Отже, відлік строку позовної давності у справі від дати цього платежу (23 серпня 2015 року) є хибним. Разом з тим, позивач зазначав, що строк дії картки № НОМЕР_2 , виданої відповідачу на підставі укладеного кредитного договору від 11 лютого 2009 року, закінчився наприкінці вересня 2012 року, тоді як з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 02 квітня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача. Посилання позивача на те, що строк дії повторно виданої ОСОБА_1 на виконання договору від 11 лютого 2009 року платіжної картки закінчився останнього дня травня 2016 року, заперечується стороною відповідача та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що на підставі договору про надання банківських послуг від 11 вересня 2009 року відповідач отримав інші перевипущені платіжні картки, або доказів про домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 740/1361/18 із Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому заборгованість за кредитом (тіло, проценти за користування кредитом та штрафи) підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Зазначало, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску банком строку позовної давності, не звернувши увагу на те, що картка відповідача була перевипущена та відповідач отримав нові платіжні картки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії останньої картки - 05/16, тобто строк дії перевипущеної картки визначено до 30 травня 2016 року. Вважало, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), тобто з 01 червня 2016 року, тому банком подано позовну заяву до суду у березні 2018 року в межах строку позовної давності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви (анкети), в якій зазначено, що ОСОБА_1 ознайомився з Пам?яткою клієнта, Умовами надання банківських послуг і Тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 500 грн зі сплатою 30 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У цей же день відповідач отримав під розписку картку № НОМЕР_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість по кредитному договору б/н від 11 лютого 2009 року у сумі 108 721,39 грн, з яких: 3 214,99 грн - заборгованість за кредитом, 95 069,86 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4 783,14 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 153,40 грн - штраф (процентна складова).

У відзиві АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу банк підтвердив, що ОСОБА_1 на виконання укладеного між сторонами договору від 11 лютого 2009 року видавалася платіжна картка № НОМЕР_2 , яка мала строк дії до кінця вересня 2012 року (а. с. 166-170). Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що строк кредитування ОСОБА_1 на підставі його заяви про видачу кредитної картки від 11 лютого 2009 року закінчився 30 вересня 2012 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся 02 квітня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

У заяві від 21 травня 2018 представник ОСОБА_1 - адвокат Гринь Л. В. просила при вирішенні справи застосувати позовну давність (а. с. 45).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - стаття 261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

Сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_1 згідно з кредитним договором від 11 лютого 2009 року отримав картку № НОМЕР_2 зі строком її дії до останнього дня вересня 2012 року.

Отже, сторони у справі, без визначення у письмовій формі умов щомісячного повернення кредиту частинами, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. Тобто відповідач повинен був не пізніше 30 вересня 2012 року повернути банку отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції установивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2018 року пред`явило вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 лютого 2009 року, строк дії картки № НОМЕР_2 , виданої на виконання цього договору закінчився наприкінці вересня 2012 року, а також ураховуючи ненадання позивачем доказів про видачу нової кредитної картки за цим договором та домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, дійшов загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Посилання позивача на те, що строк дії повторно виданої ОСОБА_1 на виконання договору від 11 лютого 2009 року платіжної картки закінчився останнього дня травня 2016 року, заперечувалося стороною відповідача і не підтверджено належними доказами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником банку норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Верховним Судом враховано, що касаційна скарга подана на судове рішення у справі, яка в силу пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною, проте у касаційній скарзі наявне посилання заявника на виняткове значення справи.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара