ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2020 року

м.Харків

справа № 638/9282/19

провадження № 22-ц/818/3859/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

Суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач Кредитна спілка «Істок»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року, постановлене у порядку спрощеного позовного провадження під головуванням судді Подус Г.С., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року Кредитна спілка «Істок» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит у розмірі 47 701,36 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року у розмірі 47 701,36 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 8 366,97 грн.; заборгованість за платою 21 373,74 грн.; заборгованість по відсоткам 0,30 грн.; 100% відсотків річних 12 711,23 грн.; інфляційні нарахування 1 249,12 грн.; штраф 4 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» судовий збір у розмірі 1921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_1 зазначає, що вона є курсантом 5 курсу Харківського Національного Університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба, учасником АТО. В 2018 році їй були потрібні кошти на лікування матері. За кредитним договором від 16.03.2018 року вона отримала 25 000 грн. Виконання зобов`язань за вказаним договором стало проводитися за допомогою Харківського Національного Університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба шляхом списання щомісячних грошових коштів з грошового забезпечення. Відповідачка вважала, що їй надається кредит лише на 0,001% річних на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, вважала, що вже повністю виконала свої зобов`язання за кредитним договором. ОСОБА_1 вказує, що додатковий договір №1 від 27.12.2018 року до договору про споживчий кредит від 16.03.2018 року вона не підписувала; її не було ознайомлено з Протоколом засідання кредитного комітету Кредитної спілки «Істок» від 16.03.2018 року про прийняття рішення щодо надання кредиту, в якому зазначені додаткові умови. Відповідачка вважає, що додатковий договір є нікчемним, оскільки в односторонньому порядку позивач змінив умови договору про споживче кредитування. Також ОСОБА_1 посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого учасники АТО, які мають кредитні зобов`язання перед банками мають право на встановлені законом пільги.

Представник Кредитної спілки «Істок» -Альохін Олександр Олексійович надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за Договором про споживчий кредит від 16.03.2018 року відповідачка належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованості у розмірі 47 701,36 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 8 366,97 грн.; заборгованість за платою 21 373,74 грн.; заборгованість по відсоткам 0,30 грн.; 100% відсотків річних 12 711,23 грн.; інфляційні нарахування 1 249,12 грн.; штраф 4 000 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Кредитної спілки «Істок» із заявою на вступ до Кредитної спілки (а.с.11).

Того ж дня, 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 прийнято до членів кредитної спілки. Відповідачка сплатила вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок (а.с.12,14,15).

16 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Кредитної спілки «Істок» із заявою про отримання кредиту у розмірі 25 000 грн. (а.с.16).

Відповідно до Кредитного договору №ДКХ-2028 від 16.03.2018 року та видаткового касового ордеру №2323 від 16.03.2018 року відповідачка отримала кредит у сумі 25 000 грн. (а.с.17-19,30).

Умовами Кредитного договору №ДКХ-2028 від 16.03.2018 року передбачено, що Кредитор на умовах цього договору надає Позичальнику кредит в сумі 25 000 грн., а Позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і виконати свої обов`язки за даним договором в повному обсязі.

Пунктом 1.2. Кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору становить 12 календарних місяців, тобто з моменту підписання цього Договору 16.03.2018 року і до 15.03.2019 року, але не може бути менше, ніж строк повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п.2.5. Кредитного договору, плата за надання кредиту становить 32,19 грн. щоденно.

27 грудня 2018 року сторони уклали Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКХ-2028 від 16.03.2018 року, згідно з яким погодили, що плата за надання кредиту становить 128,76 грн.

Крім того пунктом 3.2., 4.1., 4.3., 4.7.3., 6.1. Кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 0,001% річних. Позичальник щомісячно сплачує Кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини Кредиту та процентів за користування Кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному в додатку до Договору, який є його невід`ємною частиною. Платежі проводяться Позичальником згідно із Графіком платежів в повному обсязі шляхом внесення готівки в касу або на зазначений в договорі рахунок. Повернення Позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст.625 ЦК. Позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити нараховані зобов`язання в повному обсязі, згідно умов цього Договору.

З розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит від 16.03.2018 року убачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за вказаним договором становить 47 701,36 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 8 366,97 грн.; заборгованість за платою 21 373,74 грн.; заборгованість по відсоткам 0,30 грн.; 100% відсотків річних 12 711,23 грн.; інфляційні нарахування 1 249,12 грн.; штраф 4 000 грн. (а.с.33).

Як на підставу позовних вимог, Кредитна спілка «Істок» посилалася на те, що відповідачка порушила умови кредитного договору, несвоєчасно погашала кредит. На виконання заходів досудового врегулювання спору ОСОБА_1 було направлено вимогу про погашення заборгованості, проте зобов`язання за договором відповідачкою не виконані. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року у розмірі 47 701,36 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 8 366,97 грн.; заборгованість за платою 21 373,74 грн.; заборгованість по відсоткам 0,30 грн.; 100% відсотків річних 12 711,23 грн.; інфляційні нарахування 1 249,12 грн.; штраф 4 000 грн. А також позивач просив суд стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 1921 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за кредитним договором № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року відповідачка належним чином не виконала, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості за кредитом, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів вважає, що позовні вимоги КС «Істок» слід задовольнити частково, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій. Посвідчення відповідачці видане 08 травня 2015 року безтерміново та воно дійсно на всій території України (а.с.58). Вказаний документ наданий апелянтом до суду апеляційної інстанції.

Частинами 2 та 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

З матеріалів справи убачається, що оскаржуване рішення ухвалено судом у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження разом з додатками до позовної заяви ОСОБА_1 не отримувала (а.с.42). У зв`язку з цим відповідачка не могла надати свої заперечення на позовну заяву.

Колегія суддів приймає посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 як належний та допустимий доказ у справі, який свідчить про те, що вона має пільги, відповідно до закону.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, то у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Даний висновок суду узгоджується із відповіддю Генерального штабу Головного Управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу збройних сил України від 01.10.2015 року № 322/2/8417 відповідно до якого, виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачка є військовослужбовцем, учасником бойових дій, КС «Істок» не повинна була нараховувати ОСОБА_1 штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань та проценти за користування кредитом.

При цьому відповідно до ст. ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до Кредитного договору №ДКХ-2028 від 16.03.2018 року та видаткового касового ордеру №2323 від 16.03.2018 року ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 25 000 грн. (а.с.17-19,30).

Зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала. ЇЇ заборгованість складає 47 701,36 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 8 366,97 грн.; заборгованість за платою 21 373,74 грн.; заборгованість по відсоткам 0,30 грн.; 100% відсотків річних 12 711,23 грн.; інфляційні нарахування 1 249,12 грн.; штраф 4 000 грн.

Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що з квітня 2018 року по грудень 2018 року ОСОБА_1 на погашення кредиту щомісячно сплачувала 3 065 грн., з яких Кредитна спілка «Істок» 1938,29 грн. здійснювала погашення основної суми кредиту та 1 126,71 грн. зараховувалася як плата за надання кредиту (а.с.31).

Плата за надання кредиту за своїм характером фактично є процентами за користування кредитом, тому нараховувалася відповідачці безпідставно з урахуванням п. 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

Усього відповідачкою сплачено на погашення суми кредиту 24 520 грн. Ці кошти повинні спрямовуватися на погашення тіла кредиту, оскільки до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Оскільки відповідачкою надано суду документи, що підтверджують її статус учасника бойових дій, колегія суддів вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Отже, зазначеним вище Законом заборонено нарахування штрафних санкцій за порушення умов договору кредиту.

Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16.

Разом з тим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання за кредитним договором повністю.

З ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року у розмірі 480 грн. (25 000 грн. 24 520 грн.).

Заявлений позивачем розмір заборгованості по тілу кредиту 8 366,97 грн. підлягає зменшенню на розмір сплачених відповідачкою платежів у період дії особливого періоду (плати за надання кредиту), що узгоджуються з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

При цьому не заслуговують на увагу посилання КС «Істок» на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що кредитна спілка виступає фінансовою організацією, що надає фінансові послуги, при цьому фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третьої особи за власний рахунок або за рахунок цієї особи з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, адже позивач трактує норми даного закону вибірково.

Так, згідно п.3 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Тобто, позивачем надано фінансовий кредит, а не особисті кошти члену кредитної спілки, тому пільги військовослужбовців поширюються на всі зобов`язання перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, відповідно, кредитні спілки не є виключенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року слід змінити, а позовні вимоги Кредитної спілки «Істок» задовольнити частково.; стягненню з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» підлягає заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року у розмірі 480 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн., а позовні вимоги задоволено на 1% (з 47 701,36 грн. на 480 грн.); з відповідачки на користь КС «Істок» підлягало б стягненню 19,21 грн.

Проте ОСОБА_1 , на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору як особа, яка має статус учасника бойових дій.

Тому Кредитній спілці «Істок» за рахунок держави слід компенсувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 19,21 грн. (1% від 1921 грн.) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме: на 80,79%. При подачі апеляційної скарги відповідачкою судовий збір не сплачувався на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З Кредитної спілки «Істок» в дохід держави слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 327,96 грн. (80,79% від 2881,50 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року змінити.

Позовні вимоги Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за Договором про споживчий кредит № ДКХ 2028 від 16.03.2018 року у розмірі 480 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Компенсувати Кредитній спілці «Істок» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 19,21 грн.

Стягнути з Кредитної спілки «Істок» в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 327,96 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина