ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1439/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідачів адвоката Лисенко Катерини Олексіївни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Шишкіна О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

встановив:

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2005 року однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що 11.10.2003 року міським відділом РАЦС № 1 Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 (син Відповідачів) та ОСОБА_5 (далі - Позивач), що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідачі є батьками ОСОБА_4 . З 2017 року шлюб між Позивачем та ОСОБА_4 носив лише формальний характер, що підтверджується поданням Позивачем позову про розірвання шлюбу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 пред`явив до позивача вимогу про виселення її з квартири де вони проживали. Натомість, Відповідачі також відмовились звільняти належну позивачу квартиру, у зв`язку з чим були порушенні права Позивача.

Вказала, що у позивача є малолітня дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач разом з дитиною позбавлена можливості вселитись в належну їй квартиру через незаконні дії Відповідачів.

Зазначила, що відповідачі не ведуть з Позивачем спільного господарства, не укладали з нею як власником спірного житлового приміщення договору найму чи будь-яких письмових документів з цього приводу, мають на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим відсутні правові підстави для проживання та користування відповідачами спірним житловим приміщенням.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення відповідачів та вселення її до названої квартири.

21.01.2019 представником відповідачів подано відзив на позову заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позову, оскільки проживають у квартирі як члени сім`ї співвласника з тих підстав, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя позивача та сина відповідачів.

17.05.2019 представником позивача подано відповідь на відзив, з якого вбачається, що позивач не згідна із викладеними у відзиві поясненнями та вказує про те, що квартира була придбана нею особисто за власні кошти, а факт придбання майна за час шлюбу не є безспірним доказом перебування квартири у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Лисенко К.О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказала, що у рішенні суд першої інстанції посилається на те, що питання про поділ майна подружжя при розгляді даної справи не вирішувалося, що це є предметом розгляду у цивільній справі № 638/1000/19, яка на даний час не розглянута. Суд першої інстанції протокольною ухвалою від 22.10.2019 помилково відмовив у зупиненні провадження по справі відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПКУ відповідно до якої Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в цивільного судочинства. - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. 25.01.2019 ОСОБА_4 (колишнім чоловіком позивача) було подано позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Предметом позову про поділ спільного майна як і предметом позову даної справи є однокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Оскільки дана квартира - однокімнатна, тобто є неподільною, позивачем ОСОБА_4 по справі щодо поділу майна, були внесені грошові кошти за частку майна у порядку ст. 365 ЦКУ на депозитний рахунок суду (підтвердження про внесення коштів на депозитний рахунок знаходиться в матеріалах справи).

Зазначила, що суд не звернув увагу, та не надав жодної оцінки тому, що дана квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, за сумісні кошти подружжя, а тому на підставі ст. 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та сина відповідачів.

З цього приводу виникає питання залучення у справі у якості третьої особи другого співвласника квартири, а саме: ОСОБА_4 . В порушення норм процесуального права суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, що робить рішення незаконним та таким що підлягає скасуванню. Тому, відповідачі по справі вселилися у спірну квартиру та проживають в ній на законних підставах, і це право залишиться за ними поки за ОСОБА_4 не буде припинено право власності на спірну квартиру.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позов обґрунтований, оскільки проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивача, у належній позивачу квартирі, створює перешкоди позивачу у здійсненні прав власника.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності - непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у йоге здійсненні.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 391 ЦК України передбачає захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України судова колегія враховує правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судовим розглядом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2005 року та Договору іпотеки від 12.08.2005 року позивачем, ОСОБА_1 12.08.2005 року придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Кошти для придбання квартири позивач отримала шляхом отримання кредиту в AT "Кредитбанк (Україна)" та на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передано в іпотеку позикодавцю. У розділі 2 договору іпотеки іпотекодавцем гарантується, що предмет іпотеки, спірна квартира, не перебуває у спільній власності із третіми особами та не буде передано в рахунок виконання інших зобов`язань.

Термін дії договору іпотеки - до виконання зобов`язань за кредитним договором, термін погашення кредиту - до 01 серпня 2020 року.

Відповідно до наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - спірної квартири, її власником є саме позивач, частка власності 1/1 частини.

Відповідачі проживали у спірній квартирі як члени сім`ї чоловіка ОСОБА_4 за згодою власника і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було розірвано шлюб між Позивачем та ОСОБА_4 .

Питання про поділ майна подружжя у даному судовому засіданні не вирішувалось, є предметом розгляду у цивільній справі № 638/1000/19, яка на даний час не розглянута.

Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області Федоренко Ю.Г. та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значаться (а.с.30,31).

Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Таким чином, на період проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою, такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачів до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у квартирі, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідачі не ведуть з позивачем спільного господарства, не укладали з нею як власником спірного житлового приміщення договору найму чи будь-яких письмових документів з цього приводу. Відповідачам на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим вбачається відсутність правових підстав для проживання та користування відповідачами спірним житловим приміщенням.

Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц).

Установивши, що позивач є власником квартири, а відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Таких висновків за схожих обставин дійшов Верховний Суд України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.

Таким чином, положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника відповідачів адвоката Лисенко Катерини Олексіївни- залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.