Справа №:755/5130/20
Провадження №: 2-п/755/56/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" вересня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

заявника (відповідача) - ОСОБА_1 ,

представника заявника - ОСОБА_2 ,

позивача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2020 року у справі №755/5130/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

у с т а н о в и в:

06.04.2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Заочним рішенням суду від 29.05.2020 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

16.06.2020 року до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення суду, у якій відповідач просить переглянути заочне рішення суду від 29.05.2020 року, скасувати відповідне рішення та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Вимоги заяви мотивовано тим, що відповідачу нічого не було відомо про розгляд відповідної справи і про існування позову відповідач довідався лише 01.06.2020 року з усного повідомлення самої позивачки. Відповідач вказує, що не отримував жодної кореспонденції від суду тож можна зробити висновок, що підпис на повідомленні про вручення підроблений (сфальсифікований), а отже доказів отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами немає. Відповідач вказує, що станом на час подання цієї заяви сторони у справі є подружжям та проживають однією сім`єю, відповідач добровільно утримує своїх дітей, тож виконання обов`язку утримувати дітей у примусовому порядку знаходиться поза межами правового регулювання. Позивач не працює та знаходиться на повному утриманні відповідача і відповідач в повному обсязі утримує і дітей, і позивача. За домовленістю між сторонами позивач доглядає дітей, а відповідач забезпечує фінансове утримання. З початку 2019 року позивачу відкритий банківський рахунок, який відповідач систематично поповнює. Жодних нарікань та звернень до відповідача щодо неналежного утримання дітей або позивача від останньої не надходило, отже позивач безпідставно стверджує, що відповідач не утримує її та дітей. Відповідач зазначає, що стягнення аліментів за рішенням суду є можливим лише у випадку відсутності домовленості про сплату аліментів, несплати аліментів в добровільному порядку та за умови окремого проживання від дитини особи, з якої планується стягнення аліментів. Також відповідач вказує, що обов`язок утримувати дітей в рівній мірі покладається на обох з батьків. А позивачка не зробила розрахунків щодо розміру аліментів, при цьому стягнений з відповідача розмір аліментів вказує на те, що утримання дітей в повній мірі покладається виключно на відповідача. Крім того, на утриманні відповідача перебувають його батьки, які є пенсіонерами і відповідачем щомісячно витрачаються кошти на ліки для матері.

В судовому засіданні відповідач підтримав вимоги своєї заяви про перегляд заочного рішення та додатково пояснив суду, що для нього було несподіванкою невдоволення позивача матеріальним забезпеченням, яке він надає. До цього часу все було нормально і відповідач з самого народження дбає про матеріальне утримання дітей. Звинувачення позивача обурюють відповідача, адже останній все вкладає в дітей. Між сторонами часто виникають сварки, оскільки позивачка неналежно ставиться до дітей, натомість відповідач робить все, що можливо і неможливо, родина відпочиває разом, при цьому позивачка працевлаштувались лише 2-3 тижні тому. На даний час сторони розлучені, але проживають разом та ведуть спільне господарство.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала вимоги заяви про перегляд заочного рішення суду, просить її задовольнити та зазначає, що сторони проживають разом, відповідач піклується про своїх дітей і відсутні докази про те, що відповідач не приймає участі у забезпеченні дітей. Будь-яких претензій стосовно утримання позивака до відповідача не пред`являла, сторони проживають разом і батько бере участь в утриманні дітей. При цьому, позивачка не працювала, тож саме відповідач утримував родину. На даний час сторони розлучені за рішенням суду.

Позивачка в судовому засіданні заперечує проти задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду та зазначає, що повідомлена стороною відповідача інформація не є вірною, позивачка отримувала декретні виплати, а у 2011 році продала квартиру і за ці кошти робився ремонт в квартирі батьків відповідача. У 2015-2017 році позивачка працювала в м. Одесі і ще в Одесі подавала на розлучення з відповідачем. На теперішній час позивачка працює, а до цього часу підробляла неофіційно. Позивачка вказує, що якби відповідач дійсно надавав кошти на утримання дітей, вона б не зверталась до суду, однак відповідач приховує свій дохід, не радиться які речі потрібні дітям, а купив їм гаджити у яких вони тепер і сидять. Рік тому відповідач взагалі запропонував позивачу вільні стосунки. Позивачка стверджує, що займається зі своїми дітьми, оскільки відповідач раніше 21 год. додому не приходить, а може прийти і під ранок, тому позивачка подала позов про розірвання шлюбу. Також позивача зазначає, що сторони проживають у різних кімнатах та не підтримують шлюбних стосунків, при цьому на теперішній час відповідач виганяє з квартири, тому позивачка подала позов про стягнення аліментів, адже діти мають бути забезпечені.

Суд, вивчивши заяву про перегляд заочного рішення та додатки до неї, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заява не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно ч. 3 ст. 287 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

За змістом ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Аналіз наведених положень цивільного процесуального закону вказує на те, що скасування заочного рішення можливо лише за одночасної наявності обох обставин, передбачених ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а саме, відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

При цьому, за результатами розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду, судом встановлено відсутність доказів сторони відповідача, що мали би істотне значення для правильного вирішення справи та вказували б на не необхідність скасування заочного рішення суду.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи у справі заочне рішення суд був обізнаний про те, що сторони проживають разом, що відображено у рішенні суду, тож посилаючись як на підставу скасування заочного рішення на наявність спільного проживання сторона відповідача фактично не погоджується із самим рішенням суду та наданою судом правовою оцінкою обставинам справи, що є підставою для апеляційного оскарження відповідного рішення, а не доказом, що має істотне значення для правильного вирішення справи в межах положень ч. 1 ст. 288 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

В межах перегляду заочного рішення суду відповідач не здійснив посилань на належні та допустимі доказати того, що між сторонами не існує спору стосовно утримання їх спільних дітей, натомість позиція позивача свідчить проте, що відповідної домовленості між сторонами не досягнуто, а та обставина, що сторони проживають разом не позбавляє позивача права звертатись з вимогами про стягнення аліментів на утримання її дітей.

Суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених ч. 1 ст. 181 СК України домовленостей, якщо такі мали місце, між сторонами у справі щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину.

За таких обставин, добровільне надання відповідачем будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат на їх утримання за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Враховуючи наведене суд, в межах розгляду зави відповідача про перегляд заочного рішення суду, дійшов висновку, що позивачем було обґрунтовано заявлено позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки між сторонами виник спір щодо способу виконання батьками обов`язку по утриманню дітей і в даному випадку обставини перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та спільне проживання не могли бути підставою для відмови у позові, тому відсутні підстави для скасування заочного рішення суду.

При цьому, будь-яке добровільне виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дітей не свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат на утримання дітей за рішенням суду.

Поскільки між сторонами існує спір щодо утримання дітей, суд керуючись принципом якнайкращого забезпечення інтересів цих дітей дійшов висновку, що у даному випадку розмір щомісячного утримання на неповнолітніх дітей має бути визначений рішенням суду, оскільки таке вирішення спору забезпечить інтереси дітей, які не можуть бути проігноровані у ситуації спору між батьками, а тому постановив рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог, і у зв`язку із цим відсутні підстави для скасування відповідного заочного рішення суду.

Відповідач посилаючись у своїй заяві на те, що на його утриманні знаходяться двоє непрацездатних батьків, не надав суду жодних доказів цьому, хоча в даному випадку мав надати докази родинних зав`язків, докази непрацездатності, докази розміру доходу батьків, які б вказували на те, що батьки дійсно потребують утримання, не надав і доказів тому, що дійсно за власні кошти купує для батьків ліки, які прописані їм для застосування лікарем та фактично здійснює їх утримання надаючи матеріальну допомогу.

При цьому, судом стягнуто з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від його доходів, що відповідає законодавчо встановленому рекомендованому розмірі стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей.

Посилаючись на те, що за таких умов його частка на утримання дітей буде покривати їх повне утримання, відповідач не надав суду докази на підтвердження того, яку саме суму становитиме 1/3 частина від його щомісячного доходу, який реально розмір коштів витрачається кожного місяця на утримання кожної дитини, тож відсутні підстави для висновку про те, що рішенням суду порушено принцип рівності батьків у забезпеченні матеріального утримання дітей.

На підставі викладеного, керуючись ст. 76-81, 89, 259-261, 284, 287, 288, 353-355 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2020 року у справі №755/5130/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Роз`яснити учасникам справи, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів від дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст ухвали складено 07.09.2020 року.

Суддя -