Справа № 307/2434/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.

за участі секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2019 року (головуючий суддя Бобрушко В.І.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 є одноосібним власником домоволодіння у АДРЕСА_1 .

Її донька ОСОБА_4 після одруження із відповідачем ОСОБА_1 з усного дозволу позивача проживали в її будинку. Шлюб між ними було розірвано рішенням Тячівського районного суду від 10.12.2015

Реєстрацію місця проживання в її будинку ОСОБА_1 було проведено уже після розірвання шлюбу доньки з відповідачем - 10.11.2017, але це була його вимога в разі примирення з донькою, у зв`язку з чим позивач погодилася на цю пропозицію з метою збереження сім`ї доньки.

Однак, ніякого примирення не відбулося та жодного дня за адресою реєстрації відповідач не проживав. Позивач та її донька неодноразово зверталися до відповідача з проханням зняти себе з реєстрації з належного позивачу будинку, але безрезультатно.

Наразі відповідач проживає у своїх батьків у АДРЕСА_2 , де забезпечений житловою площею та необхідними умовами для проживання.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним депутатом Солотвинської селищної ради та засвідчений селищним головою від 15.05.2018 встановлено, що за адресою у АДРЕСА_1 , на даний час проживає позивач, її донька ОСОБА_5 та двоє онучок: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому, в даному акті зазначено, що ОСОБА_1 з грудня 2015 року по вказаній адресі у АДРЕСА_1 не проживає.

Довідкою виконкому Солотвинської селищної ради №787 від 15.05.2018 стверджується, що донька ОСОБА_5 має наступний склад сім`ї: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що з указаної довідки вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не проживає однією сім`єю з донькою та онуками позивача за вищевказаною адресою.

Відповідач до цього часу зареєстрований у спірному будинку та цим створює перешкоди власнику.

Посилаючись на дані обставини, просила суд визнати ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду від 13.03.2019 позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 704 гривні 80 копійок судового збору.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що він був вселений до будинку як член сім`ї власника, за згодою позивача 10.11.2017 здійснено реєстрацію місця проживання у цьому будинку. Вказує, що 21.12.2017 між відповідачем та дочкою позивача виникла сварка, після якої він вийшов з дому, а наступного дня його впустили до будинку. Його спроби повернутися до будинку були безрезультатними. Зазначає, що в будинку залишились речі відповідача. Місцевий суд не дослідив ретельно причин тривалої відсутності відповідача за адресою місця реєстрації. Вказує, що передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України річний строк його відсутності сплинув 21.12.2018, а позивач звернулася із даним позовом 21.08.2018.

Сторони та представник апелянта в судове засідання апеляційного суду в черговий раз не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 93-94, 96). Зважаючи на те, що позиція ОСОБА_4 апеляційному суду відома, оскільки викладена у апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності сторін та представника апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Тячівського районного суду від 23.07.2008 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.08.2008 за №20022105 (а.с.4-5,6).

Донька позивачки ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 перебували з 25.01.2008 у зареєстровану шлюбі. За час шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилося двоє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони визнають ту обставину, що після одруження із донькою позивачки відповідач ОСОБА_1 з усного дозволу позивача проживав у будинку позивача.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2015 (а.с. 13-14).

Реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в будинку позивача було проведено після розірвання його шлюбу з донькою позивачки, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

З довідки виконкому Солотвинської селищної ради №787 від 15.05.2018 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має наступний склад сім`ї: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_3 , та мешкає по АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Солотвинської селищної ради та засвідченого селищним головою від 15.05.2018, за адресою у АДРЕСА_1 , на даний час проживає позивач, її донька ОСОБА_5 та двоє онучок: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому, в даному акті зазначено, що ОСОБА_1 з грудня 2015 року по вказаній адресі у АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 11-12).

В акті депутата Солотвинської селищної ради ОСОБА_8 . 16.11.2018 та виданій на його підставі довідці виконкому Солотвинської селищної ради від 19.11.2018 №1795 зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживав по даній адресі з 2005 року по грудень 2017 року, де знаходяться його речі і що підтверджують мешканці даної вулиці (а.с. 41, 42).

За змістом ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст.156 ЖК УРСР, ч.1ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, у відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено і ст. 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379 , 382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як встановлено, позивачка є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований, але не проживає, відповідач. Донька позивачки перебувала у шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим останній був вселений до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка, як власник цього майна, надала право відповідачу користуватись ним.

Тому право користування будинком позивачки у ОСОБА_4 виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, ОСОБА_4 користувався будинком позивачки із згоди ОСОБА_3 під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, відповідач не проживає будинку у АДРЕСА_1 , спільним побутом з позивачем не пов`язаний. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право користування ОСОБА_4 чужим будинком - припинилось.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 14.08.2019 у справі N 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2020 року.

Головуюча:

Судді: