Справа № 339/321/19
Провадження № 22-ц/4808/989/20
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду від 13 липня 2020 року, в складі судді Головенко О.С., у српаві за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом повернення самовільно захопленої відповідачем ОСОБА_2 частини земельної ділянки, площею 0,0013 га, зобов`язавши її демонтувати металеву огорожу, довжиною 8 метрів у вигляді чотирьох металевих стовпчиків та металевої сітки.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником зазначеної земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу від 27.09.2013 року з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га. Рішенням Болехівської міської ради №09-39/14 від 11.06.2014 року затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідачка ОСОБА_2 самовільно захопила частину її земельної ділянки, площею 0,0013 га, загородивши металевим парканом довжиною 8 м з металевими стовпчиками.

Оскільки ОСОБА_2 відмовляється в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, позивач просила задовольнити її позов.

Рішенням Болехівського міського суду від 13 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої частини земельної ділянки відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що спірну земельну ділянку площею 0,05 га яка розташована в АДРЕСА_1 вона придбала у гр. ОСОБА_3 27 вересня 2013 року, цільове призначення згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби.

Рішенням Болехівської міської ради від 11 червня 2014 року за №09-39/14 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,05 га.

Відповідачка на початку травня 2019 року самовільно захопила частину її земельної ділянки, встановивши металеву огорожу, яка складаєтьсч з чотирьох металевих стовпчиків та металевої сітки довжиною вісім метрів.

На її неодноразові звернення щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самовільно встановлених стовпчиків та огорожі відповідачка не реагує.

Зазначила, що суд не дав належної оцінки поданим нею доказам на підтвердження самовільного захоплення відповідачкою частини земельної ділянки, нею зокрема долучено до матеріалів справи топографічно-геодезична зйомка земельної ділянки, надано фототаблиці, даний факт підтверджено показами свідків.

Апелянт вважає, що з урахуванням спірної площі земельної ділянки 0,0013 га яку, на думку апелянти, захопила відповідач ОСОБА_2 площа земельної ділянки яку вона придбала згідно договору купівлі-продажу буде складати 0,05 га, тобто це та площа землі яку вона придбала у гр. ОСОБА_4 і яка нею приватизована у 2009 році.

Не відповідає дійсності той факт, що суд першої інстанції неодноразово роз`яснював позивачу та його представнику щодо права клопотати про проведення судової експертизи з питання наявності факту захоплення частини земельної ділянки чи накладення земельних ділянок.

Посилаючись за зазначені обставнини апелянт просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задоволити її позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, судом повно та всебічно досліджено всі докази по справі та прийнято рішення згідно норм чинного законодавства.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечила доводи апеляційної скарги, посилаючись на обрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, поясенення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з часу коли вона стала власником земельної ділянки, конфігурація та розміри земельної ділянки відповідача змінились в сторону збільшення за рахунок її земельної діялнки.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що 27 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу придбала у гр. ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0.05 га цільове призначення якої ведення особистого господарства по АДРЕСА_1 . (а.с.12).

Цього ж дня ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1(а.с.7).

Рішенням Болехівської міської ради №09-39/14 від 11 червня 2014 року за заявою ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площею 0.05 га (а.с.9).

25.11.2014 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Звертаючись з позовом до суду, позивач обгрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач самовільно захопила частину цієї ділянки, площею 0,0013 га, довжиною 8 метрів, загородивши її огорожою у вигляді чотирьох металевих стовпчиків та металевої сітки, яку просить демонтувати.

Кожна особа, згідно ч.1 ст. 4., ч.1 ст. 5 ЦПК Украхїни має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачка самовільно захопила частину її земельної ділянки розміром 0,013 га, загородивши металевим парканом довжиною вісім метрів та використала чотири металеві стовпчики.

Факт встановлення відповідачкою металевого паркана підтверджено топографічно-геодезичною зйомкою земельної ділянки, показами свідків та долученими до матеріалів справи фототаблицями.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка пл. 0,05 га, яку вона придбала 27 вересня 2013 року згідно договору купівлі-продажу у гр. ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Частиною другою ст. 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Держава, згідно ст. 152 ЗК України, забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд першої інстанції, оцінюючи подані сторонами докази в їх сукупності дійшов правильного висновку про те, що з наданих позивачем доказів не можна встановити факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки, з приводу якої виник спір.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 14 листопада 2004 року отримала в дар від матері ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_2 та на підставі вказаного договору зареєструвала право власності на нерухоме майно (а.с.57).

07 вересня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до міського голови м.Болехів з заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0,2060 га для будівництва і обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства (а.с.48).

Рішенням виконавчого комітету Болехівської міської ради №32-41/09 від 23 жовтня 2009 року надано дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, зокрема, ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 на земельну ділянку, площею 0.21 га (а.с.47).

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 виготовлено технічну документацію на земельну ділянку та погоджено межі земельної ділянки, у тому числі з ОСОБА_4 (а.с.51-53)

За заявою ОСОБА_2 від 24 листопада 2009 року рішенням виконавчого комітету Болехівської міської ради №29-42/09 від 08 грудня 2009 року затверджено вказану технічну документацію на земельні ділянки (а.с.50-54), а 14 жовтня 2010 року вона отримала державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0.0995 га серії ЯИ №829636 для для ведення особистого селянського господарства та серії ЯИ№829635 на земельну ділянку площею 0.1000 га для будівництва і обслуговування будинку (а.с.55-56).

Отже, відповідач узгодила межі земельної ділянки з суміжними власниками земельних ділянок, у тому числі із ОСОБА_4 (а.с.53).

Крім того, як видно з технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки із описом меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 загальною площею 0,500 га (а.с. 137-166) та технічної документацієї із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , площами 0,095 га та 0,1000 га (а.с. 55-56), не підтверджено те, що існує накладення площ земельних ділянок згідно каталогу координат.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи топографічно-геодезичній зйомці земельної ділянки та фототаблиці, які підтверджують факт самовільного захоплення відповідачкою частини її земельної ділянки не не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, із наданої позивачкою топографічно-геодезичної зйомки земельної ділянки, виконаної 22.11.2019 року ОСОБА_8 вбачається, що останнім відображено фактичне землекористування сторін, та зазначено спірну земельну ділянку площею 0,0013 га, яка виконавцем включена як до земельної ділянки позивачки так і відповідачки (а.с.13), тобто має місце накладення земельних ділянок. Дані про те, що в розпорядженні ОСОБА_9 були державні акти на право приватної власності на землю видані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чи технічна документація з їх виготовлення відсутні. Разом з тим, згідно зазначеної зйомки між земельною ділянкою позивачки ОСОБА_1 та земельною ділянкою ОСОБА_10 (чоловіка позивачки) відображена земельна ділянка, яка не входить до складу належних їм земельних ділянок, при цьому, обміри земельних ділянок ОСОБА_10 не проводилися. Із долучених фототаблиць (а.с.73-75) вбачається наявність на земельній ділянці встановленої металової сітки, натомість відстуні підстави для висновку що на спірній земельнвій ділянці мають місце сліди старої огорожі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що топографічно-геодезична зйомка земельної ділянки та фото таблиці є доказами того, що площа земельної ділянки позивачки зменшилася за рахунок самовільного захоплення відповідачкою спірної земельної ділянки є необґрунтованими.

Посилання апелянта та його представника у засіданні апеляційного суду на те, що позивачка не відмовлялася від проведення судової експертизи на підтвердження факту захоплення частини земельної ділянки є необґрунтованими. Учасники справи, згідно ст. 12 ЦПК України, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач та її представник ОСОБА_11 у ході розгляду справи, знаючи обсяг наданих стороні процесуальних прав, у тому числі заявляти клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, такого клопотання не подавала ні в суді першої інстанції ні в апеляційній інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Болехівського міського суду від 13 липня 2020 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин