Справа № 308/9867/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року (у складі судді Данка В.Й) за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп`про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у жовтні 2017 р.

Просила визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір №014/4080/81/37139 від 03 грудня 2007 р., укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ТОВ ФК «Укрфінанс Груп») (надалі - Товариство) та ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указала, що 03.12.2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір №014/4080/81/37139, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит у розмірі 18 270 доларів США зі строком погашення 02.12.2017 р., сплатою за користування кредитом у розмірі 13% річних і додатковим відсотком за перший рік 1,5% від суми кредиту.

Однак, при підписанні цього кредитного договору відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення такого договору, в тому числі щодо ціни договору. Спірний кредитний договір не відповідає встановленим чинним на час його укладення вимогам законодавства, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням і наслідкам його укладення. Також указує, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 р. у задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи зводяться до такого:

-відповідач не надав позивачеві інформацію про наслідки укладення кредитного договору, в тому числі щодо ціни такого договору;

-позивач був повідомлений тільки про ту інформацію, що вказана в договорі. Інформація, обов`язкова до повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману;

-умови, вказані Банком, не були доведені позичальнику, а посилання Банку на підпис позичальника про отримання такої інформації не підтверджене жодним доказом;

-позичальник був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була викладена в договорі;

-Банк не повідомив позичальника про вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

У письмову відзиві на апеляційну скаргу Банк просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05 листопада 2019 р. (т.2 а.с.11-12) ТОВ ФК «Укрфінанс Груп» було залучено до участі в справі в якості правонаступника Банку.

Суд першої інстанції констатував, що позивач була ознайомлена з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком через додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду із указаним позовом, позивач посилалася на положення статей 215, 203 ЦК України, а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавецьзобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладання спірного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними, проте, ухвалюючи рішення суди вирішують справу на підставі заявлених позивачем позовних вимог та у разі необхідності повинні їх уточнити.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору.

Ухвалюючи судове рішення, суд надав оцінку всім документам, які містяться у матеріалах справи. Зокрема: кредитному договору № 014/4080/81/37139 від 03.12.2007 р. (т.1 а.с.6-11); умовам кредитування по програмі «Кредит на будівництво власного житла» у «Райффайзен Банк Аваль», де розписано всі детальні умови кредитування, відсоткові ставки та орієнтовну вартість кредиту (т.1 а.с.60-62);сукупній вартості кредиту; графіку погашення кредиту та інших платежів (т.1 а.с.70-71,72-74); додатку №2 до кредитного договору про перелік комісій (тарифів) «Райффайзен Банк Аваль», інших фінансових зобов`язань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту (т.1, а.с.76-78); додатку №3 до кредитного договору про перелік комісій (тарифів) «Райффайзен Банк Аваль», інших фінансових зобов`язань позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту (т.1 а.с.79-80).

На всіх цих документах міститься підпис позичальника ОСОБА_1 , відтак усі доводи апеляційної скарги, що стосуються недійсності умов кредитного договору відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу як суперечні фактичним обставинам справи та письмовим доказам.

Позичальник підписав кредитний договір, погодився із усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Крім того, позичальник була ознайомлена із сукупною вартістю кредиту. Позивач не звертався із заявою до Банку про внесення змін до умов договору, які він вважав несправедливими та такими, що призводять до погіршення його майнового стану і завдають йому збитків, факт отримання кредитних коштів у 2007 р. позивачем не оспорюється.

Підпис позивача під кредитним договором свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із зазначенням усіх обов`язкових умов, а отже Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Сам позивач не заперечує факту підписання кредитного договору кредитного договору.

Під час підписання кредитного договору, в якому відображено сукупну (загальну) вартість кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами, мету надання кредитних коштів та інші обов`язкові умови для кредитного договору, у позичальника не виникало жодних заперечень і зауважень щодо підписаного кредитного договору.

Належить відмітити, що основною підставою для визнання недійсним кредитного договору в порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», є необізнаність позичальника про умови кредитування, зокрема про орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту та умов кредитного договору саме перед підписанням такого договору, однак у спірних правовідносинах такого встановлено не було. Натомість, підтверджено належними та допустимим доказами про обізнаність позичальника про всі істотні умови кредитного договору, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не мають ніякого фактичного та правового підґрунтя.

У зв`язку з наведеним довід апеляційної скарги про те, що інформація, яка є обов`язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману та істотного дисбалансу сторін на шкоду споживача, не заслуговує на увагуяк необґрунтований.

Отже, як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.ч.1,2 ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач була ознайомлена із орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпис позивача під цими документами свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов`язкових умов, а відтак Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції як бездоказові, обґрунтовані припущеннями, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосування до спірних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 26 лютого 2020 р.

Судді: