Житомирський апеляційний суд
Справа №282/1873/18 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І.
Категорія 47 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Коломієць О.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №282/1873/18 за позовом керівника Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Любар» про визнання недійсним та скасування наказу, скаксування реєстрації права власност та витребування земельної ділянки, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гуцала П.І. в смт Любарі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року керівник Бердичівської місцевої прокуратури Житомирської області звернувся до суду із даним позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 17.08.2018 № 6-3233/14-18-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , земельної ділянки, яка знаходиться на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, за межами населених пунктів, загальною площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:001:0116. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42714181 від 27.08.2018, внесене державним реєстратором відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації Ніколайчук О.М. Витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_2 вищезазначену земельну ділянку на користь держави. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Житомирської області судові витрати. При цьому, посилався на те, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-2124/14-18-СГ від 20.06.2018 ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що розташована на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, за межами населених пунктів та наказом № 6-3233/14-18-СГ від 17.08.2018 затверджено проект землеустрою та передано у власність останньому вказану земельну ділянку. На підставі зазначеного наказу, 22.08.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано вищевказаний об`єкт нерухомого майна, а право власності за ОСОБА_1 зареєстровано 27.08.2018 року. 13 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №2681 земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0116, який посвідчено приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М., про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідні відомості. Зазначав, що ОСОБА_1 вже отримував раніше безоплатно у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення сесії Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області від 02.10.2013 № 550, зокрема з кадастровим номером :11:005:0039 площею 0,1805 га та з кадастровим номером :11:005:0038 площею 0,2248 га, які розташовані на території Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області у АДРЕСА_2 . Вищевикладене свідчить, що ОСОБА_1 попередньо, реалізувавши своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, шляхом приватизації вказних земельних ділянок, повторно, безоплатно, на підставі ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України отримав у власність земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером :02:001:0116, розташовану на території Вигнанської сільської ради Любарського району, за межами населеного пункту. Таким чином, наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню, рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасуванню, а земельна ділянка площею 2,0 га витребуванню у державну власність у добросовісного набувача.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2019 року позов керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області задоволеною. Визнано недійсним та скасувано наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 17.08.2018 № 6-3233/14-18-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 земельної ділянки на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, за межами населених пунктів, загальною площею 2,0000 га., з кадастровим номером :02:001:0116. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42714181 від 27.08.2018, внесене державним реєстратором відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації Ніколайчук О.М. Витребувано від добросовісного набувача ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, з кадастровим номером :02:001:0116, розташовану на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області на користь держави. Стягнути із Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Житомирської області по 1762 грн судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовову. На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що висновок суду першої інстанції, що земельні ділянки площею 0,1805 та 0,2248 га для ведення особистого селянського господарства відповідач отримав в порядку безоплатної приватизації є необгрунтованим, так як, він набув їх як спадкоємець після померлої ОСОБА_3 . Також, не доведеним і залишилося, що земельні ділянки, які були успадковані останнім, набули статусу комунальної власності. Зазначає, що матеріали справи містять відповідь сільської ради на лист прокурора, у якому вказано, що дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою було надано ОСОБА_1 на підставі судового рішення.

В апеляційній скаргі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне, необгрунтоване, та таке, що ухвалене без повного зясування обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначав, що прокурором у позові не було заявлено позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відтак, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. 215,216 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 двічі використав своє право на безоплатну передачу йому земельних ділянок із державної власності із одним і тим же цільовим призначенням, для ведення особистого селянського господарства. А тому, отримавши вищевказану земельну ділянку з порушення вимог закону, наявні підстави для скасування рішення про передачу йому спірної земельної ділянки. Відтак, позовні вимоги в частині витребування від добросовісного набувача - ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, з кадастровим номером :02:001:0116, розташовану на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, на користь держави є обґрунтованими та такими, що підлягають також задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та нормам матеріального прва.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно п. б, ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами першою та другою ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 3 ст.116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу із рішення Виконавчого комітету Стрижівської сільської ради народних депутатів Любарського району Житомирської області від 28.02.1996 ОСОБА_3 , безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) було передано земельну ділянку розміром 0,25 га під забудовою та 0,34 га для ведення особистого підсобного господарства.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 17.06.2013 по справі № 282/838/13-ц, визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на садибу № АДРЕСА_2 .

Рішенням Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області № 500 від 02.10.2013 на підставі ст. 121, 186 Земельного кодексу України, затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки по виготовленню документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 ; уточнено рішення виконкому Стрижівської сільської ради від 28.02.1996 в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 , площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,34 га, для ведення особистого селянського господарства; передано у власність ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 0,6553 га, а саме: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,2248 га для ведення особистого селянського господарства, 01805 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 150301419 від 19.12.2018, власником земельної ділянки з кадастровим номером № :11:005:0039, розміром 0,1805 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 . Підстава набуття права власності: рішення органу місцевого самоврядування № 550 від 02.10.2013 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 150301291 від 19.12.2018, власником земельної ділянки з кадастровим номером № :11:005:0038, розміром 0,2248 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 . Підстава набуття права власності: рішення органу місцевого самоврядування № 550 від 02.10.2013 року.

З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 набув право власності на земельні ділянки розміром 0,1805 га для ведення особистого селянського господарства та розміром 0,2248 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області № 500 від 02 жовтня 2013 року, а не на підставі рішення Любарського районного суду Житомирської області від 17 червня 2013 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він набув право власності на спірні земельні ділянки на підставі рішення Любарського районного суду Житомирської області від 17 червня 2013 року спростовуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з яких вбачається, що підставою набуття права власності на земельні ділянки є рішення органу місцевого самоврядування № 550 від 02.10.2013 року.

Крім того, за рішенням виконавчого комітету Стрижівської сільської ради народних депутатів Любарського району Житомирської області від 28.02.1996 ОСОБА_3 , безоплатно у приватну власність було передано земельну ділянку розміром 0,59 га, а саме 0,2500 га за призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,3400 га для ведення особистого підсобного господарства. На підставі рішення Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області № 500 від 02 жовтня 2013 року передано у власність ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 0,6553 га: 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,2248 га для ведення особистого селянського господарства, 0,1805 га для ведення особистого селянського господарства. В рішенні сільської ради зазначено, що земельна ділянка передається у власність ОСОБА_1 на підставі ст.ст.121, 186 ЗК України. В рішенні Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області № 500 від 02 жовтня 2013 відсутнє посилання на те, що земельна ділянка розміром 0,59 га передається у власність ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на підставі рішення Любарського районного суду Житомирської області від 17.06.2013 року.

Стаття 121 ЗК України на підставі якої ОСОБА_1 була передана у власність земельна ділянка розміром 0,6553 га регулює норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Рішення Стрижівської сільської ради Любарського району Житомирської області № 500 від 02 жовтня 2013 року у визначеному законном порядку ОСОБА_1 не оскаржував та воно є чинним.

За правилами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення частини сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0104 з правом передачі у власність, розміром 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області.

20 червня 2018 року, наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-2124/14-18-СГ, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Любарського району, за межами населених пунктів Вигнанської сільської ради. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про затвердження документації із землеустрою з правом передачі у власність земельну ділянку, площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства на території Вигнанської сільської ради Любарського району.

17 серпня 2018 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-3233/14-18-СГ, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Любарського району, за межами населених пунктів Вигнанської сільської ради. Надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:001:0116 для ведення особистого селянського господарства із земель сільського сподарського призначення державної власності, розташовану на території Любарського району, за межами населених пунктів Вигнанської сільської ради.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 150317962 від 19.12.2018, власником земельної ділянки з кадастровим номером № :02:001:0116, розміром 2,0 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, є ОСОБА_1 . Підстава набуття права власності: наказ: 6-3233/14-18-СГ від 17.08.2018 Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Отже, Земельним кодексом України чітко встановлено, що громадяни мають право на набуття права власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності шляхом їх безоплатної передачі лише один раз по кожному виду використання.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області», затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 , 17 серпня 2018 року на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-3233/14-18-СГ повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності.

Тому, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 17.08.2018 № 6-3233/14-18-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 земельної ділянки на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, за межами населених пунктів, загальною площею 2,0000 га з кадастровим номером :02:001:0116.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 150319416 від 19.12.2018, власником земельної ділянки з кадастровим номером № :02:001:0116, розміром 2,0 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, є ОСОБА_2 . Підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2861 від 13.09.2018 року.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року у справа № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами Так, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Позовні вимоги про витребовування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 є обгрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом.

Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

З врахуванням того, що доведено незаконне набуття ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 2, 0000 для ведення особистого селянського господарства, який не мав права на її відчуження, й вибуття її з державної власності з порушенням вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її витребування від ОСОБА_2 на користь держави.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він набув право власності на підставі чинної, відплатної і ніким не оспореної цивільно-правової угоди, а тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність і зазначені обставини не підпадають під дію ст.388 ЦПК України, не спростовують висновків суду першої інстанції про незаконне набуття спірної земельної ділянки ОСОБА_4 , який не мав права на її відчуження, й вибуття її з державної власності з порушенням вимог закону, а тому позивачем, який не був стороною правочину щодо її відчуження, правильно обраний спосіб судового захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача спірної земельної ділянки.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Зазначена правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та від 29 травня 2019 року у справі№ 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Покупець, у якого вилучається земельна ділянка, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст.661 ЦК України, яка передбачає, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 26 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді