Справа № 447/2497/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/1855/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 в порядку ст. 447 ЦПК України про здійснення судового контролю,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 в порядку ст.447 ЦПК України звернувся із скаргою на дії Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області.

Скаргу мотивував тим, що на виконанні у Миколаївському районному відділі Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області знаходиться рішення Миколаївського районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року яке вступило в законну силу 21 лютого 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів.

Він надіслав вимогу до Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо негайного виконання рішення суду та контролю за його виконанням, але реагування не було.

З урахуванням зазначених обставин просив:

визнати бездіяльність Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області та винести окрему ухвалу (а.с.1).

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року скаргу ОСОБА_1 в порядку ст. 447 ЦПК України про здійснення судового контролю задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ДВС відділу Миколаївського району Львівської області

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що державні виконавці Миколаївського ДВС не бажають без примусу виконувати рішення суду, яке набрало законної сили, жодних виконавчих дій щодо ОСОБА_2 не проводить, внаслідок чого своїми діями порушують права та свободи стягувача.

Вказує, що Миколаївським РВ ДВС ЗМУЮ не було накладено арешт на майно, транспортні засоби, нерухомість, земельні ділянки, банківські рахунки та інші активи, не було обмежено боржника у праві виїзду за межі України до повного виконання рішення суду.

Просив :

-винести окрему ухвалу щодо невиконання рішень судів, які набрали законної сили на відповідачів у Львівську обласну прокуратуру,

-постановити ухвалу про вилучення у боржника ОСОБА_2 закордонного паспорта,

- зобов`язати ДВС накласти арешт на все майно та активи боржника ОСОБА_2 до повного виконання рішення суду від 22 лютого 2028 року;

- в решті ухвалу від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконанні у Миколаївському районному відділі Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) з 12 вересня 2019 року перебуває виконавче провадження №60040445 з приводу виконання рішення Миколаївського районного суду м. Львова від 22 січня 2018 року, яке вступило в законну силу 21 лютого 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000 доларів США,що еквівалентно станом на 31жовтня 2017 року 321951,60 гривень, 3% річних в сумі 28975,64 гривень та 2612,50 гривень судових втрат.

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою на ім`я начальника Головного територіального управління юстиції у Львівській області із вимогою, щодо негайного виконання рішення суду та контролю за його виконанням (а.с.4).

Зокрема ОСОБА_1 просив:

зобов`язати Миколаївський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області у примусовому порядку виконати рішення суду від 22 січня 2018 року;

накласти арешт на майно, транспортні засоби, нерухомість, земельні участки, банківські рахунки та інші активи та власність Боржника, обмежити його виїзд за межі України (із повідомленням прикордонних служб) до повного виконання судового рішення;

притягнути до відповідальності та накласти матеріальні стягнення штраф на посадових осіб державної виконавчої служби та Боржника, які не забажали виконувати судові рішення згідно виконавчих листів, внести подання до правоохоронних органів;

повідомити Стягувача про хід виконання зазначеного судового рішення, накладення штрафів на Боржника та повне примусове виконання рішення суду.

Однак у порушення Закону України «Про звернення громадян» ні Миколаївський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області ані Головне Територіальне Управління юстиції у Львівській області не дало Стягувачу вичерпної відповіді, щодо ходу виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 січня 208 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, що породило обґрунтовані скарги останнього на бездіяльність виконавчої служби.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) як джерело права.

У рішенні Європейського суду від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У рішенні у справі «Янголенко проти України» (заява14077/05 від 10 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний комплекс.

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, міститься також у Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Блудов проти Росії», «Горнзбі проти Греції».

Неможливість стягувачем, який перебуває у поважному віці ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) виконати судове рішення винесеного на його користь становить втручання у право на мирне володіння майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано захистив права стягувача визнавши протиправною бездіяльність Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби.

Також за наслідками розгляду апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне винести окрему ухвалу щодо невиконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 січня 2018 року яку скерувати таку у Західне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Львів).

Підстав для винесення окремої ухвали та її скерування у прокуратуру Львівської області, як цього вимагає ОСОБА_1 колегія суддів не убачає.

Щодо доводів апеляційної скарги, про вилучення у боржника ОСОБА_2 закордонного паспорта, та зобов`язати ДВС накласти арешт на все майно та активи боржника ОСОБА_2 до повного виконання рішення суду від 22 лютого 2028 року, то такі не можуть бути задоволеними, оскільки такі питання знаходяться у сфері повноважень державного виконавця.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.