Ухвала

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 752/26536/19

провадження № 61-12021ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника Відкритого недержавного пенсійного фонду «НІКА» - адвоката Хруленка Михайла Вікторовича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «РЕЛЕ», Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «МХ Консалтинг», Відкритого недержавного пенсійного фонду «НІКА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» про визнання недійсними розпорядження, наказів, свідоцтва про право власності та скасування їх реєстрації, повернення майна у спільну власність квартиронаймачам за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили: визнати недійсним розпорядження від 15 вересня 1998 року № 1920 «Про залучення інвестора до реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 », видане Київською міською державною адміністрацією в частині передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «РЕЛЕ» (далі - ТОВ «РЕЛЕ» ) у власність 139,7 кв. м приміщення у підвалі будинку; визнати недійсним наказ від 30 липня 1999 року № 667-С, виданий Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, в частині видачі ТОВ «РЕЛЕ» свідоцтва про право власності на гаражний бокс № АДРЕСА_2 площею 157,30 кв. м; визнати недійсним наказ від 07 листопада 2001 року № 1249-С/НП, виданий Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, в частині видачі ТОВ «РЕЛЕ» свідоцтва про право власності на гаражні бокси № АДРЕСА_1 площею 72,2 кв. м та № АДРЕСА_3 площею 123,1 кв. м; визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_5 про право власності на гаражний бокс № АДРЕСА_2 в підземному гаражі площею 157,3 кв. м та скасувати його реєстрацію; визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_6 про право власності на гаражний бокс з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 площею 72,2 кв. м та скасувати його реєстрацію; визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_4 про право власності на гаражний бокс з підсобним приміщенням АДРЕСА_3 площею 123,1 кв. м та скасувати його реєстрацію; зобов`язати відповідачів повернути квартиронаймачам будинку АДРЕСА_1 у власність всі спірні підвальні приміщення загальною площею 352,6 кв. м.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії Відкритому недержавному пенсійному фонду «НІКА» (далі - ВНПФ «НІКА»), а саме: передавати, продавати, розпоряджатися, користуватися (в тому числі здійснювати перепланування приміщення, а також проведення капітального, поточного та інших видів ремонтних робіт), а також відчужувати в будь-який спосіб 75/100 (53,9 кв. м) частин гаражного боксу з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 загальною площею 72,2 кв. м, номер запису про право власності 29695301, що належить ВНПФ «НІКА» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н. Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 3238.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 8, 0,3 балкону (групи приміщень АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень (групи приміщень № 1), розташованих в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_5 . Крім того, позивачі є співвласниками допоміжних приміщень у вказаному будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема підвального приміщення та закріплених за ними кладовок. Вони постійно та безперешкодно користувалися нежилими приміщеннями цього будинку, а саме підвальним приміщенням та розміщеними там кладовками. 16 грудня 2019 року в частині підсобного приміщення АДРЕСА_1 , що є допоміжним приміщенням будинку, в якому знаходяться кладовки, невідомі особи зняли замки та вибили двері. На день подання заяви про забезпечення позову позивачі не мають доступу до кладовок, розташованих в частині підсобного приміщення АДРЕСА_1, а також до своїх особистих речей, які там знаходяться. У зв`язку з тим, що 75/100 частин гаражного боксу з підсобними приміщеннями АДРЕСА_1 у 2018 році перепродавалися двічі та позивачам чиняться перешкоди не лише у користуванні, а й у доступі до особистих речей, з метою захисту їх майнових прав представник позивачів просив заяву задовольнити.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року заяву представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено. Заборонено ВНПФ «НІКА» передавати, продавати, розпоряджатися, користуватися (в тому числі здійснювати перепланування приміщення, а також проведення капітального, поточного та інших видів ремонтних робіт) частини гаражного боксу з підсобними приміщенням АДРЕСА_1 загальною площею 72,2 кв. м, номер запису про право власності 29695301, що належить ВНПФ «НІКА» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зима Н. Ф. 27 грудня 2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3238.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що ВНПФ «НІКА» належить на праві спільної часткової власності 75/100 частин гаражного боксу з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 (18,3 кв. м) на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року № 3238, набуття права власності на яке позивачі вважають незаконним. Враховуючи те, що в провадженні суду перебуває справа щодо визнання недійсними розпорядження, наказів, свідоцтв про право власності та скасування їх реєстрації, повернення майна у спільну власність квартиронаймачам, зокрема щодо гаражного боксу № АДРЕСА_1 площею 72,2 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 , то зазначений заявником спосіб забезпечення позову у виді заборони вчиняти певні дії щодо зазначеного нерухомого майна є таким, що створить умови для виконання судового рішення, ухваленого за заявленими позовними вимогами, у випадку задоволення їх судом. Обраний позивачами захід забезпечення позову не порушить законних прав та інтересів відповідача. Позивачі навели обставини та надали достатньо доказів того, що між сторонами дійсно виник спір, а відтак заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ВНПФ «НІКА» залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду щодо задоволення заяви про забезпечення позову є правильними і підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Обраний позивачами захід забезпечення позову не порушить законних прав та інтересів відповідача, є співмірним, а його незастосування може утруднити, або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

12 серпня 2020 року представник ВНПФ «НІКА» - адвокат Хруленко М. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про забезпечення позову.

Касаційна скарга представника ВНПФ «НІКА» - адвоката Хруленка М. В. мотивована тим, що оскаржувана ухвала місцевого суду є необґрунтованою, а вжитий судом захід забезпечення позову є надмірним, не відповідає критеріям оцінки, порушує права ВНПФ «НІКА» як власника, а також учасників фонду як осіб, які правомірно очікують на його прибутковість. Задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд послався виключно на наявну в провадженні суду справу і не навів мотивів задоволення заяви. Оскаржувана постанова апеляційного суду базується на припущеннях, які не підтверджені жодними доказами та зводяться до повторення висновку місцевого суду. Суди по суті заборонили ВНПФ «НІКА» користуватися спірним майном на весь час розгляду позову, надавши перевагу позиції позивачів до моменту вирішення спору. Крім того, висновки судів суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 700/720/17.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали місцевого суду, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судами встановлено, що ТОВ «РЕЛЕ» на праві колективної власності належить гаражний бокс з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 , згідно із свідоцтвом про право власності на гараж багатобоксовий від 12 листопада 2001 року.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 75/100 частин гаражного боксу з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 загальною площею 72,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належали на праві приватної (спільної часткової) власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 07 серпня 2018 року № 931.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25/100 частин гаражного боксу з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 загальною площею 72,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належать на праві приватної (спільної часткової) власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» на підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 2019 року № 3145.

На підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2018 року № 3238 75/100 частин гаражного боксу з підсобним приміщенням АДРЕСА_1 , належать на праві приватної (спільної часткової) власності ВНПФ «НІКА».

У частині приміщення АДРЕСА_1 розташовані кладовки, в яких знаходяться особисті речі позивачів, до яких вони не мають вільного доступу.

В заяві про вжиття заходів забезпечення позову представник позивачів зазначив, що позивачам чиняться перешкоди не лише в користуванні, а й у доступі до особистих речей, а 75/100 частин гаражного боксу з підсобними приміщеннями АДРЕСА_1 у 2018 році перепродавалися двічі, тобто існує ризик повторного відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Врахувавши доводи заяви про забезпечення позову, характер спору і зміст позовних вимог, суди дійшли правильного висновку про те, що обраний позивачами захід забезпечення позову не порушить законних прав та інтересів відповідача, позивачі навели обставини та надали достатньо доказів того, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна, а невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення в разі задоволення позову, оскільки ВНПФ «НІКА» може відчужити спірне майно третім особам до вирішення справи по суті.

Вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Доводи заявника про те, що оскаржувана ухвала місцевого суду є необґрунтованою, а вжитий судом захід забезпечення позову є надмірним, не відповідає критеріям оцінки, порушує права ВНПФ «НІКА» як власника, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані ухвала місцевого суду та постанова апеляційного суду містять належне обґрунтування необхідності вжиття заходу забезпечення позову. Суди встановили наявність спору між сторонами, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясували обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати представник позивачів, позовним вимогам.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 700/720/17, є безпідставними, тому що встановлені у вказаній справі обставини не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі. Так, у справі № 700/720/17 позивач просила суд накласти арешт на земельну ділянку, яка належить їй на праві приватної власності та заборонити відповідачу (сільськогосподарському підприємству, якому позивач передала земельну ділянку в оренду) вчиняти будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. Така заборона не тільки позбавляє відповідача на весь час вирішення спору можливості використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору, але й перешкоджає здійсненню ним як юридичною особою, з якою позивач уклала договір оренди земельної ділянки, підприємницької діяльності. В цій справі підставою звернення до суду з позовом було чинення перешкод у користуванні частиною приміщення, співвласниками якого є позивачі.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального і процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання представника ВНПФ «НІКА» - адвоката Хруленка М. В. про розгляд касаційної скарги за його участю.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Відкритого недержавного пенсійного фонду «НІКА» - адвоката Хруленка Михайла Вікторовича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «РЕЛЕ», Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «МХ Консалтинг», Відкритого недержавного пенсійного фонду «НІКА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест Холдинг» про визнання недійсними розпорядження, наказів, свідоцтва про право власності та скасування їх реєстрації, повернення майна у спільну власність квартиронаймачам за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов