КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 760/10087/16-ц

провадження № 22-ц/824/3697/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року у складі судді Кушнір С.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виділ в натурі частини земельної ділянки.

У вересні 2018 року подав до суду заяву про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, в якій просив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,0563 га згідно варіанту №1 Висновку судової земельно-технічної експертизи №7183/17-41 від 29 травня 2018 року; виділити земельну ділянку загальною площею 0,0271 га, що складається з трьох окремих частин площею 0,0098 га, 0,0033 га та 0,0140 га відповідно до варіанту №1 Висновку експертизи; виділити земельну ділянку ОСОБА_2 загальною площею 0,0174 га, що складається з трьох окремих частин площею 0,0088 га, 0,0029 га та 0,0057 га відповідно до варіанту №1 Висновку експертизи; виділити в спільне користування сторін земельну ділянку площею 0,0118 га, виражену межами, зазначеними в таблиці №8 Варіанту №1 Висновку експертизи.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0563 га, кадастровий номер 69178024 належала на праві спільної часткової власності позивачу та чоловіку відповідача - ОСОБА_3 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 12 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 20 травня 1999 року за №250/351 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №69-2-00546.

Звертав увагу суду на те, що позивач є власником 61/100 частини житлового будинку, що знаходиться на спірній земельній ділянці, 39/100 частини житлового будинку належало ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 1978 року, за яким у власність останнього перейшли дві житлові кімнати розмірами 6,2 кв.м. та 11,5 кв.м., коридор розміром 5,4 кв.м., кухня розміром 9,7 кв.м., а також вбиральня під літерою «Г». Вказані приміщення, згідно технічного паспорту на будинок, увійшли до квартири

№1. У 2006 році ОСОБА_3 помер. Після його смерті в квартирі залишилась проживати його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину.

З метою прийняття спадщини після ОСОБА_3 , а саме частини спірної земельної ділянки, відповідачем державному нотаріусу була подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірної земельної ділянки було відмовлено, з тих підстав, що у державному акті на право приватної власності на землю не виділені частки (т. 1 а.с. 61).

Уважав, що оскільки частка померлого у праві власності на домоволодіння складала 39/100 частини, то частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку також повинна складати 39/100 частини відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України.

Стверджував, що Варіант №1 Висновку судової земельно-технічної експертизи №7183/17-41 від 29 травня 2018 року максимально відповідає встановленому порядку користування спірною земельною ділянкою між попередніми співвласниками, у зв`язку з чим, просить застосувати його до спірних правовідносин.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у фактичне володіння та користування земельну ділянку загальною площею 0,0271 га, що складається з трьох окремих частин площею 0,0098 га, 0,0033 га та 0,0140 га, визначених у таблицях №2, №3, №4 варіанту №2Висновку експертизи від 29 травня 2018 року.

Виділено ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,0174 га, що складається з трьох окремих частин площею 0,0088 га, 0,0029 га та 0,0057 га, визначених в таблицях №5, №6, №7 варіанту №1 Висновку експертизи.

У спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,0118 га відповідно до таблиці №8 варіанту №1 Висновку експертизи.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн та витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 9 904 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 21 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи, неправильною оцінкою доказів по справі та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи.

Зазначає, що заява позивача про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог від 11 вересня 2018 року прийнята судом першої інстанції у порушення ч.3 ст. 49, ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки є такою, що прийнята на стадії розгляду справи по суті, а також за своїм змістом є окремим первинним позовом.

Стверджує, що судом першої інстанції порушено пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», оскільки між сторонами по справі існував певний установлений порядок користування земельною ділянкою, який не порушувався починаючи з 1989 року.

Указує, що суд першої інстанції, у порушення ч. 4, 5 ст. 103 ЦПК України, не врахував позицію сторони відповідача щодо поставлених експерту питань, а також відхилив запропоновані питання без будь-якого мотивування.

Зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати земельне законодавство, чинне на момент їх виникнення, а саме, станом на 12 лютого 2001 року, що не враховано судом першої інстанції, у порушення ст. 5 ЦПК України.

Також зазначає, що у період з 1987 по 1990 рік житловий будинок реконструювався з метою влаштування окремих входів до квартири, здійснено прибудову «а4» площею 6,3 кв.м, що позначена у плані будинку 1-5 та прибудову «а3» площею 5,4 кв.м та 4,0 кв.м, що позначені в плані 2-5 і 2-6 відповідно. Окремий вхід до квартири здійснено і зі сторони позивача. Також на спірній земельній ділянці ОСОБА_1 побудований гараж «Е» із сараєм на другому поверсі «Е2» та навіс «Ж», а стороною відповідача побудовано гараж «Д».

Звертає увагу колегії суддів на Акт розрахунку ідеальних часток від 26 вересня 2017 року №2609-17/1, відповідно до якого інвентаризаційна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 279 737 грн, а вартість частини ОСОБА_2 складає 173 219,90 грн, що становить 62/100 часток у спільному домоволодінні. Стверджує, що судом першої інстанції належної оцінки даному доказу не надано.

Зазначає, що обраний судом варіант №1 Висновку судової земельно-технічної експертизи є таким, що порушує права відповідача на користування тією частиною земельної ділянки, що є пропорційною її частці у праві приватної власності на житловий будинок, а саме 62/100. Також стверджує, що судом першої інстанції не наведено належних мотивів обрання такого варіанту та відхилення інших.

Акцентує увагу суду на тому, що жоден із запропонованих у Висновку експерта варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою не відображає фактичного порядку користування, який вже склався між сторонами.

Уважає висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи неповним, необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи, з огляду на що, не мав би братися судом до уваги при винесенні рішення.

26 грудня 2019 року ОСОБА_2 подала доповнення до апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Так, у матеріалах справи містяться 2 фіскальних чеки АТ «Укрпошта» від 26 грудня 2019 року, відповідно до яких придбано стандартну марку вартістю 32 грн. Разом з тим, жодних відомостей щодо направлення доповнення до апеляційної скарги на адресу позивача ОСОБА_1 указані чеки не містять. Інші докази направлення доповнення до апеляційної скарги на адресу позивача у матеріалах справи відсутні, з огляду на що такі доповнення до апеляційної скарги колегією суддів до уваги не беруться.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Представник відповідача у судовому засіданніапеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Варіант №1, запропонований експертизою, максимально відповідає встановленому порядку користування спірною земельною ділянкою, який був встановлений ще між попередніми співвласниками житлового будинку та земельної ділянки. Також цей порядок користування земельною ділянкою повністю враховує порядок користування приміщеннями житлового будинку та господарськими спорудами, який був встановлений попередніми співвласниками та існує між позивачем та відповідачем. При цьому, Варіант №3 , запропонований експертизою, передбачає надання у користування ОСОБА_2 частини огороду, що, наразі, використовується ОСОБА_1 .

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що предметом спору є земельна ділянка, кадастровий №:69:178:0024, площею 0,0563 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Спірна земельна ділянка належала померлому ОСОБА_3 , спадкоємицею якого є відповідач ОСОБА_2 , та позивачу ОСОБА_1 на праві спільної власності на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 148237 від 12.02.2001 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 20.05.1999 року №250/351 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №69-2-00546.

Згідно рішення Київської міської ради від 20 травня 1999 року №250/351 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування жилих будинків і господарських будівель» громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільну приватну власність передана земельна ділянка площею 0,057 га по АДРЕСА_1 .

Судом також установлено, що на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який на праві спільної часткової власності належить сторонам.

З матеріалів справи вбачається, що до 03.06.1987 року ОСОБА_1 був власником всього житлового будинку: на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.10.1983 року - власником Ѕ частини та згідно договору купівлі-продажу від 23.01.1986 року - власником також Ѕ частини.

Згідно умов договору купівлі-продажу, укладеного 03.06.1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 купив 39/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що складається з однієї шлакоблочної будівлі розміром житлової площі 43,9 кв.м, зазначеної в плані літерою «А», з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: вбиральнею, зазначеною в плані літерою «Г», гаражем під літерою «Б» та огорожею, розташованими на земельній ділянці площею 540 кв.м.

У користування ОСОБА_3 перейшло: дві житлові кімнати розмірами 6,2 кв.м та 11,5 кв.м, зазначені в плані відповідно цифрами 1-3 та 1-4, коридор розміром 5,4 кв.м, зазначений як 1-2, кухня розміром 9,7 кв.м, зазначена в плані 1-1, а також з господарських будівель і споруд: вбиральня під літерою «Г».

Відповідачу ОСОБА_2 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 39/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , жилою площею 43,9 кв.м під літ. А, вбиральня під літ. Г, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 01.02.2007 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Лішуновою О.М. за реєстровим № 2-172.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , надані гр. ОСОБА_3 у 1987 році кімнати складають відокремлену частину житлового будинку, є повністю ізольовані від іншої частини будинку, мають окрему кухню, а також вхід. У технічному паспорті вони позначені як квартира № 1 .

Позивач по справі є власником 61/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, яка також є повністю ізольованою, має окрему кухню, ванну кімнату, а також самостійний вхід, і у технічному паспорті позначені як квартира № 2 .

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу.

Згідно зі статтею 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Порядок володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, визначений ст. 88 ЗК України, яка передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній власності, в тому числі тією, на якій розташований належний позивачу та співвласнику житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Отже, як установлено судом, спір між сторонами виник з приводу земельної ділянки площею 0,0563 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та яка перебуває у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Станом на 13.07.2016 року, згідно Технічного паспорта, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації, домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , містить такий перелік об`єктів інвентаризації: житловий будинок під літ. А; гаражі під літ. Д, Е; вбиральня під літ. Г; навіс під літ. Ж.

При цьому, у технічному паспорті зазначено, що гараж під літ. «Е» та сарай під літ. «Е-2» до категорії самочинно збудованих не належать.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що між співвласниками житлового будинку (сторін у справі) з 1989 року встановлений такий порядок користування земельною ділянкою, що сторони визнали в судових засіданнях:

Фасадна частина житлового будинку (літ. А) використовується ОСОБА_1 , тильна частина даного житлового будинку - використовується ОСОБА_2 .

Гараж під літ. Д належить на праві власності ОСОБА_1 .

Вбиральня під літ. Г, а також гараж під літ. Е, сарай під літ. Е-2, навіс під літ. Ж належать та використовуються ОСОБА_2 .

У тильній частині земельної ділянки розміщений огород, який використовується сторонами. Дворова частина також використовується сторонами спільно.

Разом з тим, відсутність порозуміння між власниками викликало необхідність визначення порядку користування спірною земельною ділянкою у судовому порядку.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: надати можливі варіанти розділу земельної ділянки, загальною площею 0,0563 га (кадастровий номер номер 69178024), яка розташована по АДРЕСА_1 , між співвласниками земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до часток власності у житловому будинку 61/100 та 39/100 частини, з урахуванням порядку користування приміщеннями житлового будинку та господарськими будівлями. У разі якщо технічно не можливо розділити в натурі земельну ділянку, встановити можливі варіанти встановлення порядку користування цією земельною ділянкою між співвласниками житлового будинку та земельної ділянки.

Так, відповідно до Висновку судової земельно-технічної експертизи від 29.05.2018 року №7183/17-41 експертом зазначено, що запропонувати варіанти поділу досліджуваної земельної ділянки не виявляється за можливе. Встановлено, що на місцевості склався певний порядок користування досліджуваною земельною ділянкою:

-фасадна частина житлового будинку (літ. А) використовується ОСОБА_1 , тильна частина даного житлового будинку - використовується ОСОБА_2 ;

-гараж під літ. «Д» належить на праві власності ОСОБА_1 ;

-вбиральня під літ. «Г» належить на праві власності ОСОБА_2 ;

-гараж під літ. «Е» та сарай під літ. «Е-2», побудовані ОСОБА_2 ;

-навіс під літ. «Ж» використовується ОСОБА_2 ;

-частина огороду, що розташована праворуч, використовується ОСОБА_2 , ліворуч - ОСОБА_1 ;

-дворова частина ділянки використовується сторонами у справі спільно.

Таким чином, на розгляд суду запропоновано можливі 3 (три) варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою з кадастровим номером :69:178:0024, які виконані з урахуванням порядку користування ділянкою, який вже склався між ОСОБА_1 (61/100 ділянки) та ОСОБА_2 (39/100 ділянки). Всі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою запропоновані згідно зовнішніх меж земельної ділянки, координати яких надані Головним управлінням Держгеокадастру.

ОСОБА_1 у заяві про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, поданою у зв`язку з неможливістю проведення поділу спірної земельної ділянки, просив:

- встановити порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0563 га., кадастровий номер 69178024, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, згідно Варіанту №1 Висновку судової земельно-технічної експертизи №7183/17-41 від 29.05.2018 р.;

- виділити йому земельну ділянку загальною площею 0,0271 га (на плані позначена зеленим кольором), що складається з трьох окремих частин: площею 0,0098 га., площею 0,0033 га. та площею 0,0140 га., межі розподілу цих ділянок зазначені в таблицях №2, №3 та №4 Варіанту №1 Висновку експертизи;

- ОСОБА_2 виділити земельну ділянку загальною площею 0,0174 га. (на плані позначена рожевим кольором), що складається з трьох окремих частин: площею 0,0088 га., площею 0,0029 га. та площею 0,0057 га., межі розподілу цих ділянок зазначені в таблицях №5, №6 та №7 Варіанту №1 Висновку експертизи;

- у спільне користування сторін виділити земельну ділянку площею 0,0118 га. (на плані позначена жовтим кольором), виражену межами зазначеними в Таблиці №8 Варіанту №1 Висновку експертизи.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

При цьому, пунктом 22-1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» слідує, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Верховний суд України своєю Ухвалою від 15 травня 2017 року по справі № 6-841цс16 дійшов до наступного висновку, якщо погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, право кожного співвласника на користування земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,0563 га, розташованою в АДРЕСА_1 , цільовим призначенням якої є: обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер :69:178:0024, між її співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , із урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи №7183/17-41 від 29.05.2018 року, обґрунтовано виходив із того, що запропонований експертом перший варіант порядку користування спірною земельною ділянкою відповідає часткам власників домоволодіння, їх інтересам, надає можливість вільного користування житловими будинками і надвірними будівлями.

При цьому, місцевим судом ураховано, що Варіант №3 запропонований експертизою, передбачає надання у користування ОСОБА_2 частини огороду, що наразі використовує ОСОБА_1 .

Таким чином, судом надано належну оцінку запропонованим варіантам порядку користування земельною ділянкою, відносно якої виник спір.

Ураховуючи викладене, колегія уважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Окрім того, ОСОБА_2 , не погоджуючись із запропонованим позивачем варіантом визначення порядку користування спільною земельною ділянкою, із зустрічними позовними вимогами не зверталась.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що розмір часток співвласників у вартості будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на дату набуття у приватну власність спірної земельної ділянки відповідно до Висновку експерта №9178 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 10 жовтня 2018 року становив: частка позивача 38/100 або 38% частини домоволодіння, а частка відповідача - 62/100 або 62% не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, оскільки, як установлено судом під час розгляду справи, ОСОБА_2 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 39/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , а позивачеві - 61/100 частини житлового будинку. Відомості щодо перерозподілу часток між співвласниками житлового будинку у матеріалах справи відсутні.

Аргументи апелянта щодо прийняття судом першої інстанції заяви позивача про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог від 11 вересня 2018 року з порушенням ч.3 ст. 49, ч. 4 ст. 183 ЦПК України, як такої, що прийнята на стадії розгляду справи по суті, а за своїм змістом є окремим первинним позовом, не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення виходячи з наступного.

Згідно частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

За змістом частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З матеріалів справи убачається, що заява про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог подана позивачем 11 вересня 2018 року, тобто на стадії розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, місцевим судом повноважним складом суду у повному обсязі з`ясовано обставини справи та дійдено висновків, які відповідають встановленим у справі обставинам, рішення ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Прийняття судом першої інстанції до розгляду заяви позивача про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, поданої ОСОБА_1 11 вересня 2018 року, не призвело до неправильного вирішення справи та у розумінні статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, представник позивача ОСОБА_4 у клопотанні про призначення експертизи від 06 квітня 2017 року, зокрема, просив поставити перед експертами, питання: «у разі якщо технічно не можливо розділити в натурі земельну ділянку, встановити можливі варіанти встановлення порядку користування цією земельною ділянкою між зазначеними вище співвласниками житлового будинку та земельної ділянки?» (а.с. 75 том 1).

Сторона відповідача, у свою чергу, подала відзив на заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, тобто скористалась своїм процесуальним правом на заперечення проти вимог позивача (а.с. 160-204 том 1).

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається відповідач, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «25» лютого 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай