Номер провадження: 22-ц/813/1902/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/11907/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Комунальне підприємство «Одесміськелектротранс»,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал страхування»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал страхування», про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, заапеляційною скаргою адвоката Зуєвої Ірини Іванівні, діючої від імені Комунального підприємства «Одесміськелектротранс»,на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М. о 15 годині 24 хвилині 05 лютого 2019 року, повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) стягнути з власника тролейбуса «ЗІУ-9» номер борту НОМЕР_1 - КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 , власника автомобіля Toyota Camry, д/з НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку в розмірі - 54 453,57 грн.; 2) стягнути з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 , власника автомобіля Toyota Camry, д/з НОМЕР_2 , витрати за проведення експертного дослідження у розмірі - 1 200,00 грн.; 3) стягнути з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 , власника автомобіля Toyota Camry, д/з НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.01.2016 року, приблизно о 07 год. 30 хв., тролейбус «ЗІУ-9» номер борту НОМЕР_1, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись в по вулиці Грецькій в м. Одесі, допустив зіткнення з автомобілем ТОЙОТА, д/н. НОМЕР_2 , а також автомобілями АУДІ, ПЕЖО та іншим тролейбусом. Внаслідок вказаного ДТП транспортний засіб, що належить ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/2365/16-п від 10.10.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по адміністративній справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення. Проте, постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року вказану постанову суду першої інстанції було скасовано. Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд, зокрема, зазначив, що згідно протоколу про адміністративне порушення водій ОСОБА_2 перед виїздом не перевірив та не впевнився в технічній справності і комплектності автобусу, здійснив його експлуатацію за наявності несправності. Отже, як на думку позивача, факт скоєння ДТП та заподіяння транспортним засобом під керуванням ОСОБА_2 шкоди іншим транспортним засобам, а зокрема автомобілю Toyota Camry, д/з НОМЕР_2 , який належить позивачу, апеляційним судом спростовано не було.

Цивільна відповідальність власника тролейбусу «ЗІУ-9» н/б НОМЕР_1, яким являється КП «Одесміськелектротранс», застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування». Листом за вих. №610-Оу від 12.01.2017 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що вина у вчиненому ДТП водія тролейбусу ОСОБА_2 належним чином не встановлена, а вимоги договору страхування стосовно надання документів (рішення суду щодо встановлення вини водія) не можуть бути виконані. Також зазначено, що у подальшому ПрАТ «СК «Арсенал страхування» не буде задовольняти вимоги у виплатах страхового відшкодування, посилаючись на пункт 16.2.4 договору, згідно з яким не покривається страховим захистом відповідальність страхувальника за заподіяння шкоди потерпілим особам внаслідок ДТП, якщо ДТП визнана в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам ПДР.

13.01.2017 року позивач за власні кошти, на підставі рахунку №02/17 від 13.01.2017 року оплатив в сумі - 1 200 грн. проведення експертизи по визначенню збитків, завданих власнику автомобіля після ДТП. Згідно висновку експерта №5833 від 28.01.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає - 91 906,59 грн., а вартість матеріального збитку - 54 453,57 грн.. У відповідності до акту виконаних робіт від 26.05.2017 року, позивач здійснив повний відновлювальний ремонт автомобіля, сума якого складає - 58 937,50 грн.. Однак, відповідач з моменту настання ДТП зобов`язання у вигляді відшкодування нанесеної позивачу шкоди не виконує (а. с. 3 - 5).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги частково, щодо задоволення вимог про відшкодування витрат на проведення експертизи не наполягав.

Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог.

Треті особи в судове засідання суду першої інстанції не з`явились.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 вартість матеріального збитку у розмірі - 54 453,57 грн..

Стягнуто з КП «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі - 640 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як потерпілою особою, реалізоване право на відшкодування завданих збитків шляхом звернення позову безпосередньо до винної особи.

Судом першої інстанції встановлено, що водій тролейбусу ОСОБА_2 , перебуває в трудових відносинах з КП «Одесміськелектротранс», а тому володільцем джерела підвищеної небезпеки виступає відповідач по даній справі. Оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За обставинами вказаної ДТП, яка сталась 12.01.2016 року, не доведено, що ДТП сталося внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а отже відповідати за завдану внаслідок ДТП шкоду, має особа, яка заподіяла шкоду, а саме володілець тролейбуса «ЗІУ-9» номер борту НОМЕР_1 - КП «Одесміськелектротранс» (а. с. 179 - 182).

В апеляційній скарзі представник КП «Одесміськелектротранс» - Зуєва І.І. просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 лютого 2019 року в частині стягнення з КП «Одесміськелектротранс» вартості матеріальних збитків у розмірі - 54 453,57 грн.. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Одесміськелектротранс».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин справи, що мюать значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що КП «Одесміськелектротранс» є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а отже повинен нести відповідальність за спричинення завданої шкоди, незалежно від наявності договору про страхування. Однак, судом не було враховано, що відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13 березня 2015 року, укладеного між КП «Одесміськелектротранс» та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» дія якого поширювалась на час ДТП, відповідачем має бути саме ПрАТ СК «Арсенал страхування».

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гудков С.О. у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «СК «Арсенал страхування» - Мамедова І.Р. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, що вина у вчиненому ДТП водія тролейбуса належним чином не встановлена, вимоги договору страхування не можуть бути виконані, а тому у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відсутній обов`язок щодо виплати страхового відшкодування.

У запереченнях на вказаний відзив представник КП «Одесміськелектротранс» - Зуєва І.І. просить задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі. Посилається на те, що зобов`язання щодо виплати матеріальної шкоди ОСОБА_1 покладаються саме на ПрАТ «СК «Арсенал страхування», оскільки вищенаведені обставини, якими заподіяно матеріальну шкоду позивачу, являються страховим випадком.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших її учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, візиву на неї та заперечень на цей відзив, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі та у запереченнях на відзив на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду вказаним вимогам законодавства не відповідає.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом було встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №243694 від 12.01.2016 року, 12.01.2016 року, приблизно о 07 год. 30 хв., тролейбус «ЗІУ-9» номер борту НОМЕР_1, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись в по вулиці Грецькій допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA CAMRY, д/н. НОМЕР_2 . Внаслідок цього вказаний транспортний засіб, що належить ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/2365/16-п від 10.10.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по адміністративній справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення. Проте, постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року вказану постанову суду першої інстанції скасовано з тих підстав, що в протоколі про адміністративне порушення є посилання на відсутність перевірки ОСОБА_2 технічної справності і комплектності тролейбусом перед експлуатацією і як наслідок, подальша експлуатація тролейбусу за наявності несправності, але не вказано якої саме несправності.

Згідно висновку експерта №5833 від 28.01.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 91 906, 59 грн. (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот шість гривень п`ятдесят дев`ять копійок), а вартість матеріального збитку - 54 453, 57 грн. (п`ятдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят три гривні п`ятдесят сім копійок). При цьому, судом встановлено, що і відповідач, і ПрАТ «СК «Арсенал страхування» були належним чином сповіщені про дату та місце проведення експертизи й можливість участі у ній.

Відповідач не визнає свого обов?язку відшкодувати вказану суму матеріальних збитків, вважає, що ці збитки мають бути відшкодовані ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» з яким у відповідача укладено відповідний договір.

13.03.2015 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та КП «Одесміськелектротранс» було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1. Строк дії договору починається з 16.03.2015 року по 15.02.2016 року, отже, вказаний договір поширював свою дію під час ДТП - 12.01.2016 року, а вказаний тролейбус б/н НОМЕР_1, відповідно до Додатку № 2 до даного договору є забезпеченим транспортним засобом.

12.01.2016 року до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернувся позивач з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку, однак страховою компанією було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року, скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про визнання водія тролейбусу ОСОБА_2 , а отже вина у вчиненому ДТП водія тролейбусу належним чином не встановлена, а відповідно вимоги Договору страхування не можуть бути виконані. Крім того, оскільки протокол містить посилання на порушення водієм ОСОБА_2 п. 2.3. а та 31.2 ПДР України то це є підтвердженням того, що транспортний засіб (тролейбус) на момент ДТП був в технічно несправному стані, що відповідно до умов вказаного договору страхування є винятком із страхового випадку, а тому не породжує обов`язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Позивач звернувся до суду з даним позовом до володільця джерела підвищено небезпеки тролейбуса КП «Одесміськелектротранс» посилаючись на ст. 1187 ЦК України.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

У частині першій статті 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Суд першої інстанції обґрунтовує свої висновки, зокрема посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 754/1114/15-ц, , що право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов висновку, що ОСОБА_1 , як потерпілою особою, реалізоване право на відшкодування завданих збитків шляхом звернення позову безпосередньо до винної особи, що з урахуванням зокрема правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 754/1114/15-ц, є правомірним способом захисту прав позивача.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), було відступлено від правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 754/1114/15-ц (на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні) та зроблено висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе, у межах суми страхового відшкодування, виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Проте покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування відповідальності та сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності обраного способу захисту своїх прав позивачем, а саме щодо правомірності звернення з вищевказаними вимогами позову саме до володільця джерела підвищеної небезпеки.

Доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу представником ПрАТ «СК «Арсенал страхування» - Мамедовою І.Р. про те, що вищезазначене ДТП не є страховим випадком є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 4.1 вищевказаного, укладеного між позивачем та ПрАТ «СК «Арсенал страхування», договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, передбачено відповідальність страхувальника за завдані транспортним засобом збитки майну потерпілих.

Згідно пункту 15.1 вказаного вище договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, страховим випадком за цим договором є факт заподіяння шкоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи внаслідок ДТП, цивільну відповідальність за заподіяння яких несе страхувальник або водій.

Відповідно до пункту 16.2.4 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, не покривається страховим захистом відповідальність страхувальника за заподіяння шкоди потерпілим особам, внаслідок ДТП, якщо ДТП визнано в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам ПДР.

Посилання представника третьої особи зокрема у відзиві на апеляційну скаргу на те, що вищезазначене ДТП не є страховим випадком з огляду на правила пункту 16.2.4 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту є такими, які на увагу суду не заслуговують, так як зі змісту постанови апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року, якою скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про визнання ОСОБА_2 винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не можна дійти висновку про встановлення невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам Правил Дорожнього Руху.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вказаний випадок (обставини, якими заподіяно матеріальну шкоду позивачу (ДТП)), є страховим, з огляду на приписиЗакону України «Про страхування» та з урахуванням правил договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1.

Вбачаючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що уклавши договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, та з огляду на виникнення деліктного зобов`язання, страховик взяв на себе виконання обов`язку страхувальника у межах суми страхового відшкодування.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України).

За правилами ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач - це фізична або юридична особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Позивач по даній справі, скориставшись наданими йому правами, пред`явив позов до КП «Одесміськелектротранс».

З урахуванням вищенаведеного, у справі, рішення якої оскаржуються, КП «Одесміськелектротранс», не є належним відповідачем, оскільки не є особою, яка повинна відповідати за пред`явленим позовом. Належним відповідачем у справі, за вищевказаного обґрунтування, є саме ПрАТ «СК «Арсенал страхування», а КП «Одесміськелектротранс» мало би бути залучено як співвідповідача, у випадку не покриття сумою страхового відшкодування завданих позивачу збитків, або третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказане, ухвалив рішення, не залучивши до участі у справі належного відповідача. Апеляційний суд, виходячи з його повноважень, позбавлений можливості змінювати суб`єктний склад учасників справи.

З врахуванням вищезазначеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити за вищевказаних підстав.

Вищезазначене не позбавляє ОСОБА_1 можливості за наявності відповідних фактів звернутися до суду з відповідним позовом, визначившись з належним відповідачем.

Іншим обставинам по справі, доводам апеляційної скарги та позовної заяви колегія суддів не надає оцінку, щоб не створити преюдиційність даного рішення апеляційного суду, оскільки по даній справі необхідно відмовити в позові саме за суб`єктним складом.

Таким чином, апеляційна скарга КП «Одесміськелектротранс» є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного розгляду справи по суті, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вищенаведених позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а саме: стягнути з позивача на користь КП «Одесміськелектротранс» судові витрати у розмірі - 1 920, 00 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргуадвоката Зуєвої Ірини Іванівні, діючої від імені Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал страхування», про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (посвідка на постійне місце проживання НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» (Код ЄДРПОУ - 03328497) судовий збір у сумі - 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе