ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/418/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/904/17 Категорія: 301030000 Льон О.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Губського Руслана Вікторовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Регіональний Сервісний Центр в м. Києві МВС України, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков Іван Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності на автомобіль, скасування перереєстрації автомобіля та поновлення реєстрації автомобіля, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 19 листопада 2013 року автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане авто зареєстроване за позивачем Вінницькою ВРЕР на підставі довідки-рахунку ВІА062539, виданої ТОВ «Промтехноавто» та ВМД Вінницької митниці, з видачею номерних знаків НОМЕР_2 .

21 червня 2014 року в м. Слов`янськ Донецької області невстановлені особи незаконно заволоділи вищезазначеним транспортним засобом та правовстановлюючими документами на нього, у зв`язку з чим було порушене кримінальне провадження №0001929 від 18 липня 2014 року. Даний факт підтверджується Витягом з кримінального провадження 0001929, виданим 02.03.2017 року Слов`янським відділом поліції ГУ Національної поліції в Донецькій області.

Як стало відомо позивачу, за довіреністю на ім`я ОСОБА_4 Сервісним центром 8047 м. Києва було проведено перереєстрацію автомобіля з видачею 05.03.2016 року дублікату свідоцтва про реєстрацію серії СХТ НОМЕР_3 . При цьому власник та номерний знак не змінювався.

23 лютого 2016 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. було посвідчено довіреність, відповідно до тексту якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 керувати та розпоряджатися автомобілем марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , з правом передоручення.

У подальшому 05.03.2016 року ОСОБА_5 видав довіреність, зокрема, з правом продажу спірного авто, ОСОБА_6 Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В.

На підставі вищезазначеної довіреності ОСОБА_6 , діючи нібито від імені і в інтересах позивача, 06.03.2016 року уклав договір купівлі-продажу №4845/8046, предметом якого виступив спірний транспортний засіб, із ОСОБА_3 . Продаж вчинено за 20 000 грн.

На підставі вказаного вище договору купівлі-продажу на теперішній час автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 з номерними знаками НОМЕР_4 .

Зазначає, що договір купівлі-продажу укладено з порушенням публічного порядку, що передбачено ст. 228 ЦК України та такий договір є нікчемним.

З огляду на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 просила суд:

- встановити нікчемність договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , № 4845/8046, укладеного 06.03.2016 року між ОСОБА_6 , який діяв за довіреністю, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. 05.03.2016 року, виданою ОСОБА_4 , діючим на підставі довіреності, посвідченої 23.02.2016 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В. та Шатило М.І.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору;

- скасувати перереєстрацію автомобілю марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, проведену Територіальним сервісним центром 8046 м. Києва 06 березня 2016 року, на ім`я ОСОБА_3 , з видачею номерних знаків НОМЕР_4 ;

- поновити реєстрацію автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що як на правову підставу встановлення нікчемності договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 06.03.2016 року між ОСОБА_6 , який діяв від імені позивача за довіреністю, та ОСОБА_3 , представник позивача посилається на ч. 1 ст. 228 ЦК України. Однак з аналізу зазначеної норми, вбачається, що договір може бути визнаний нікчемним лише за умови одночасної наявності таких підстав: умислу сторін (сторони) договору на досягнення незаконного результату та суперечність змісту договору публічно-правовим актам держави.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б доводили наявність у відповідача умислу на досягнення незаконного результату під час укладення договору, позовні вимоги ні до ОСОБА_4 , ні до ОСОБА_6 не пред`являлися, та останні не залучалися до участі у справі.

Щодо суперечності змісту правочину публічно-правовим актам держави, то об`єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечності публічно-правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Губським Р.В. не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість вимог позивача до ОСОБА_3 в частині встановлення нікчемності договору купівлі-продажу з підстав передбачених ст. 228 ЦК України, а тому у задоволенні даної вимоги відмовлено. Інші вимоги позивача є похідними, тому задоволенню також не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням суду позивач в особі свого представника ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору;

- скасувати перереєстрацію автомобілю марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, проведену Територіальним сервісним центром 8046 м. Києва 06 березня 2016 року, на ім`я ОСОБА_3 , з видачею номерних знаків НОМЕР_4 ;

- поновити реєстрацію автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, сірого кольору, на ім`я ОСОБА_1 .

Апеляційні вимоги мотивовано тим, що докази, які не було взято до уваги судом подано у строк визначений судом, крім того позивачем було обґрунтовано об`єктивну неможливість їх подання, та чому подання здійснено саме в тому чи іншому судовому засіданні.

Вказує, що як вбачається із технічного запису судового засідання від 12 грудня 2019 року після визнання відповідачем позову жодної ухвали суд не постановляв. Судове засідання закінчилося виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, разом з тим, в ЄДРСР міститься ухвала від 12 грудня 2019 року про відмову у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_8 даного позову, яку нібито виніс суд під час розгляду справи.

Також зазначає, що в п. 18 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України. Такими є правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, правочини щодо відчуження викраденого майна.

Зазначає, що, враховуючи висновки викладені в постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 Великої Палати Верховного Суду, на яку послався суд першої інстанції, суд повинен був зробити у мотивувальній частині відповідний висновок про нікчемність спірного договору купівлі-продажу, у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності договору відмовити як неналежний спосіб захисту, а інші позовні вимоги (скасування та поновлення реєстрації, визнання права власності) задовольнити, як належні способи захисту та скасування наслідків нікчемності правочину.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідно до Витягу з кримінального провадження №0001929 Слов`янським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області 18.07.2014 року внесено до ЄРДР відомості щодо вчинення кримінального провадження, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Слов`янськ Донецької області невстановлені особи незаконно заволоділи транспортними засобами, які належать ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , чим спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З тексту довіреності від 23 лютого 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., зареєстрованої в реєстрі за №120, вбачається, що позивач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 керувати та розпоряджатися автомобілем марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

05 березня 2016 року зареєстровано дублікат свідоцтва САТ554565 від НОМЕР_5 (СХТ 897353) відповідно до якого зазначено, що власником транспортного засобу VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 .

З довіреності від 05 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрованої в реєстрі за №394 вбачається, що ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися належним ОСОБА_1 автомобілем марки VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрованим Центром 8047 05.03.2016 року. Зокрема, надано право: подавати заяви від імені ОСОБА_1 , одержувати різноманітного роду довідки, знімати і ставити на облік в органах державтоінспекції зазначений автомобіль, продати його.

З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №49116828 від 05.03.2016 року вбачається, що за ОСОБА_1 інформація щодо обтяжень на транспортний засіб WV1ZZ2KZCX072681, д.н.з. НОМЕР_2 відсутня.

За договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4845/8046 від 06 березня 2016 оформлену та підписаному сторонами у Сервісному центрі МВС м. Києва ОСОБА_6 , діючи за довіреністю від імені ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив транспортний засіб: VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

На підставі вище зазначеного договору, за заявою відповідача ОСОБА_3 №86889312 від 06.03.2016 року транспортний засіб було перереєстровано у ТСЦ №8046 РСЦ МВС в м. Києві, після чого відповідачем отримано свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії СХТ № НОМЕР_6 та номерні знаки універсальні (авто) НОМЕР_4 , що також підтверджується реєстраційною карткою НОМЕР_7 .

З наданої суду Регіональним Сервісним Центром в м. Києві МВС України інформації вбачається, що станом на 05.03.2016 року та 06.03.2016 будь-які обмеження на транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 не значилися.

За результатами перевірки з підсистеми НАІС ДДАІ МВС України виконаної 05.10.2017 року вбачається, що на спірний транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області 14.02.2017 року накладено обтяження: арешт та/або заборона на відчуження.

З повідомлення Центру 1443 МВС України №31/5-1443-454 від 14.02.2017 року вбачається, що на транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 власником якого є ОСОБА_3 в НАІС ДДАІ накладено обтяження: арешт та/або заборона на відчуження, датою занесення операції на автоматизований облік є 14.02.2017 року.

З повідомлення Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області №12210/33/03-2019 від 21.08.2019 року вбачається, що слідчий відділ Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області проводить досудове слідство по кримінальному провадженню №0001929 від 18.07.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. На даний момент проводиться досудове розслідування та тривають оперативно-розшукові заходи, спрямовані на встановлення особи, яка скоїла вищевказане кримінальне правопорушення.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що відчуження автомобіля здійснено за підробленою довіреністю, оскільки позивач її не підписувала. Крім того, цього дня 23.02.2016 року вона знаходилась у м. Слов`янськ Донецької області на своєму робочому місці, що підтверджується Довідкою ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет». Отже, належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2016 року.

Як на правову підставу звернення до суду із позовом позивач посилалася на п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК. Такими є правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, правочини щодо відчуження викраденого майна.

Також вказувала, що довіреності, видані 23.02.2016 року, 05.03.2016 року та договір купівлі-продажу автомобіля від 06.03.2016 року є нікчемними, і до останнього правочину мають бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 належить паспорт громадянина України серії НОМЕР_8 , виданий 23 лютого 2011 року Слов`янським МВ ГУМВС України в Донецькій області.

З копії довідки Донбаського державного педагогічного університету вбачається, що позивач ОСОБА_1 23.02.2016 з 8-30 до 16-00 знаходилася на робочому місці факультету спеціальної освіти ДВНЗ «Донбаський державний педагогічний університет» (аудиторія №820).

22 жовтня 2019 року Головним ТУЮ у Київській області надано матеріали перевірки за зверненням ОСОБА_1 , відповідно до яких вбачається, що при посвідченні довіреності від 23.02.2016 року приватний нотаріус Копейчиков І.В. встановив особу довірителя за паспортом громадянина України НОМЕР_9 834092, виданим 05.02.2006 року Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області.

В апеляційній скарзі представник позивача вказував, що враховуючи правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, суд першої інстанції мав у мотивувальній частині зробити висновок про нікчемність спірного договору купівлі-продажу, у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності договору відмовити як неналежний спосіб захисту, а інші позовні вимоги (скасування та поновлення реєстрації, визнання права власності) задовольнити, як належні способи захисту та скасування наслідків нікчемного правочину.

Суд, перевіряючи такі доводи апелянта доходить висновку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 викладено правову позицію, у відповідності до якої суд погодився з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсності правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставини нікчемності правочину.

Отже, при заявлені позивачем вимоги про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.03.2016 року, ним невірно обрано спосіб захисту, враховуючи викладений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він:

1) спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з`ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Правочин, який порушує публічний порядок, є недійсним в силу закону (нікчемний) та визнання його недійсним у судовому порядку не потребується, але можливе звернення до суду з позовом про застосування наслідків такого нікчемного правочину.

За правилами частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що оспорюваний правочин не є таким, що порушує публічний порядок, оскільки умислу на досягнення незаконного результату при укладенні договору з боку відповідача не вбачається. Іншого учасника спірного правочину, який діяв в інтересах позивача за довіреністю до розгляду справи не залучалося.

Позивачем не було доведено наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу від 06 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 в інтересах якої діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , недійсним внаслідок порушення публічного порядку.

Наявність кримінального провадження на стадії досудового слідства дає підстави стверджувати про необґрунтованість доводів позивача щодо нікчемності оспорюваного правочину. Крім того, позивачем не заявлялося вимог про визнання недійсною довіреності від 23 лютого 2016 року.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про передчасність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог з цих підстав.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7 посилається на постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-619/цс15, в якій, на його думку, підлягали вирішенню подібні правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши дану постанову Верховного суду України вважає, що в даній постанові дійсно розглянуто правовідносини, які стосувалися відчуженню поза волею власника на підставі підробленої довіреності житловий будинок, але позивачем в цій справі було заявлено вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України.

У даній справі позивачем, зокрема в апеляційній інстанції, ставиться питання про застосування наслідків нікчемності правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі.

Водночас відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватися як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), тоді як вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння тільки особі, з якою відсутні договірні відносини щодо спірної речі.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Тобто, власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

У відповідності до договору купівлі-продажу від 6 березня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , останньому було продано автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску за 20 000 грн.

Позивач стверджує, що продаж автомобіля було здійснено на підставі довіреності від 23 лютого 2016 року, яку вона не видавала на ім`я ОСОБА_4 , який в свою чергу надав довіреність від 05 березня 2016 року на ім`я ОСОБА_6 , який і вчинив від імені позивача зазначений правочин.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

У відповідності до спірної довіреності від 23 лютого 2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В., ОСОБА_1 , 1980 року народження уповноважила ОСОБА_4 керувати та розпоряджатися належним їй автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, кузов НОМЕР_1 , 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 (т.2 а.с.82).

На підтвердження своєї особи, ОСОБА_1 надала приватному нотаріусу Копейчикову І.В. паспорт серії НОМЕР_10 , який виданий в лютому 2006 року та реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 (т. 2 а.с.81).

Натомість позивач у справі ОСОБА_1 , 1980 року народження, має паспорт громадянина України серії НОМЕР_8 , виданий Слов`янським МВ ГУМВС України в Донецькій області 23 лютого 2011 року, що підтверджується ксерокопією паспорта (т. 1 а.с. 7-10) та відповіддю Головного Сервісного Центра МВС від 16.09.2019 року № 31/762аз (т. 2 а.с. 58).

Відрізняються від дійсної особи ОСОБА_1 від ОСОБА_1 на фотокартці у паспорті, наданому при посвідченні довіреності.

Отже, на підставі даних відомостей необхідно дійти висновку, що ОСОБА_1 не наділяла ОСОБА_4 та ОСОБА_6 правом відчуження її автомобіля, дії даних осіб не відповідали її волі, в подальшому не схвалювала вчинений від її імені правочин, таким чином зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_4 вона не видавала, отже майно вибуло поза її волею.

З урахуванням наведеного, застосування наслідків нікчемності правочину, а саме договору купівлі-продажу від 6 березня 2016 року, який було вчинено після недійсного правочину виданої довіреності від 23 лютого 2016 року, не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи зміст норм чинного законодавства, твердження представника позивача про укладення договору купівлі-продажу автомобіля на підставі підробленої довіреності, тобто вибуття майна поза волею позивача, а також беручи до уваги правову позицію викладену у Постанові ВСУ від 01 липня 2015 року у справі № 6-619/цс15, колегія суддів вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки повинен був звернутися до суду з віндикаційним позовом.

Щодо доводів апелянта в частині того, що судом першої інстанції порушено норми статті 206 ЦПК України, то колегія суддів, перевіривши їх доходить наступних висновків.

Відповідно до ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року судом було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_3 позову.

Дана ухвалу мотивована тим, що визнання позову відповідачем суперечить закону.

Як видно із Журналу судового засідання від 12 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_3 визнав позов під час розгляду справи в суді.

Як визначено частиною 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається із даного журналу судового засідання, судом продовжено розгляд справи без постановлення відповідної ухвали суду.

Однак дані аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, як і доводи в частині не взяття до уваги судом доказів, які були подані не у встановлений законом строк, хоча представником позивача було обґрунтовано їх неподання.

Колегія суддів, звертає увагу, що п. 2 ч. 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У даному випадку такі порушення судом першої інстанції не являються підставою для зміни або скасування судового рішення у зв`язку з наведеними обставинами.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Губського Руслана Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2020 року.

Судді: