Справа № 541/1504/19
Провадження №2/541/57/2020
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
21 лютого 2020 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді - Куцин В.М.,
секретаря судових засідань Євдокимової Н. Ю.
за участю представника позивача, адвоката Стороженко С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька
10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , з якою розірвав шлюб 12.02.1973 року.
Від даною шлюбу є донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
До набуття повноліття донькою, він виплачував останній вчасно аліменти в повному розмірі, однак спілкуватися в нього не було змоги, так як проживали вони далеко один від одного та мати відповідачки чинила перешкоди у цьому.
На даний час, він є пенсіонером за віком і єдиним джерелом доходу є пенсія, яка відповідно до довідки Миргородського об`єднаного управління ПФ України Полтавської області від 29.12.2018 року складає 4074,06 грн.
Також він є людиною похилого віку, потребує постійного придбання високовартісних ліків, оскільки страждає захворюваннями опорно рухового апарату, захворюваннями серцево-судинної системи, що підтверджується даними медичної документації
Відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання батька, ігнорує його прохання про матеріальну підтримку. Крім дочки він має повнолітнього сина, який важко хворий та на даний час лікується, в зв`язку з чим надавати йому допомогу не в змозі.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.07.2013 року відмовлено у задоволенні його позову про стягнення з доньки аліментів на його утримання. Однак на даний час обставини змінилися, стан його здоров`я погіршується, він потребує значних коштів на відновлення свого здоров`я, тому звернувся до суду з позовом. Просив постановити рішення про стягнення щомісячно з відповідачки на його утримання аліментів в розмірі ј частини всіх видів заробітку довічно.

11.07.2019 року подана позовна заява залишена без руху.

25 липня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Надано судове доручення відповідному іноземному суду на території Російської Федерації з метою вручення документів, повідомлення про розгляд справи та з`ясування позиції відповідача по суті спору, в зв`язку з чим зупинене провадження по справі. (а.с. 34,35).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Стороженко С. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. ОСОБА_1 наголошував, що він надавав дочці ОСОБА_4 допомогу до досягнення нею повноліття, постійно цікавився її життям. Однак постійно спілкуватися не мав можливостей через значну територіальну віддаленість проживання дитини. Крім того, проти їхнього спілкування заперечувала мати дочки. На даний час він потребує значних витрат на придбання ліків після проведення безкоштовного лікування у госпіталі, оскільки страждає рядом захворювань серцево судинної системи та опорно рухового апарату. Він має також повнолітнього сина, який працює вахтовим методом, тому постійно надавати допомогу не має можливості, однак будь-яких даних суду щодо сина не надав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. В ході надання пояснень, в порядку судового доручення, заявлений позов не визнала, вважала, що він задоволенню не підлягає. Пояснила, що батьки розірвали шлюб коли їй було 2 роки. З того часу відповідач, який є її батьком, будь-яких відносин не підтримував, не дарував подарунків та не спілкувався. Вперше батька вона побачила у віці 17 років, коли той приїжджав до неї та пропонував підписати якісь документи, однак будь-яких засобів зв`язку не залишив. Вона сама відшукала батька в період 1989-1990 років. Після чого вони певний час підтримували відносини, які були для неї не приємними оскільки батько постійно при спілкуванні ображав її маму та вимагав кошти на своє утримання. Їй відомо, що позивач має сина, однак позов до останнього батько не подав.

Судом встановлені наступні обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . На даний час є непрацездатним по віку та отримує пенсію в розмірі 4074 грн. 06 коп. (а. с. 4,9),

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого проходив лікування у медичній установі Міністерства оборони України в зв`язку із захворювання серцево-судинної системи та опорно-рухового апарату, хворіє тривалий час (а. с. 5). Відповідно до рекомендацій лікаря психіатра потребує стороннього догляду (а.с.59).

Відповідач ОСОБА_5 є дочкою позивача, яка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » після укладення шлюбу з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу(а.с. 44)

Відповідно до пояснень відповідача вона є працездатною та працює в міському споживчому товаристві «Урал» в місті Шадрінск, Курганської області Російської Федерації(а.с. 42 зворот).

Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист.

Статтею 48 Конституції України кожному гарантовано право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Частиною 1 статті 202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у повнолітніх дочки, сина по утриманню своїх батьків виникають на підставі сукупності юридичних фактів, а саме: 1) походження дитини від матері, батька; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Разом з тим, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17, необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказане узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року в справі № 6-3066цс15, а також Верховним Судом в постанові від 19.09.2018 року у справі № 494/1682/15-ц, за змістом якого право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, зазначеними в постанові від 10.01.2019 року у справі № 369/7004/17.

Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання, позивач вказує, що є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 4074 грн. 06 коп. грн., розмір якої є недостатнім для забезпечення його потреб на лікування, харчування, а відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання свого непрацездатного батька.

Враховуючи викладене, положення ст. 202 СК України, особа на підтвердження своїх вимог про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання повинна довести належними і допустимими доказами наявність обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення такого обов`язку, зокрема, наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Так ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", встановлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Відповідно до довідки про доходи та пояснень наданих останнім суду, які не спростовані будь-якими доказами, щомісячний розмір пенсії позивача становить 4074 грн. 06 коп., що значно перевищує встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць: - 1638 гривень.

Крім того, суд приймає до уваги, що позивач відповідно до пояснень останнього є військовим пенсіонером та отримує медичну безоплатну допомогу при проходженні стаціонарного лікування в медичних установах Міністерства оборони України.

Суд також наголошує на обов`язку всіх повнолітніх дітей за встановлених законом умов утримувати своїх непрацездатних батьків, однак позивачем не надано будь-яких даних щодо свого повнолітнього сина, що позбавило суд можливості залучити його до участі у справі та з`ясувати будь-які обставини з приводу спору.

Суд вважає не доведеним твердження позивача. що останній утримував відповідачку до досягнення нею повноліття, а також твердження відповідача, що позивач не підтримував відносини з нею з часу розірвання шлюбу між батьками та не надавав матеріальної допомоги, оскільки вказані пояснення сторін не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що позивач отримує пенсію, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, відтак, не є таким, що потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України.

Враховуючи вищевказане, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що позов є недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 5,10, 12, 13, 263, 264, 265, 266, 268, 273,354 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання непрацездатного батька, відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повне судове рішення складено 25.02.2020 року.

Суддя: В. М. Куцин