Ухвала

10 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 175/15/19

провадження № 61-13096ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_3 , про набуття права на земельну ділянку за давністю користування,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_3 , про набуття права на земельну ділянку за давністю користування.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона, як і її пращури, користується земельною ділянкою площею 0,33 га за адресою: АДРЕСА_1 . Їй належить 2/3 частини житлового будинку за вказаною адресою. Згідно з витягом із рішення від 26 березня 2012 року № 673-30/5 їй надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,33 га на АДРЕСА_1). Однак Обухівська селищна рада на її запит надала відповідь про те, що у рішенні від 26 березня 2012 року № 673-30/5 питання щодо надання їй дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,33 га на АДРЕСА_1) не вирішувалося. Також із відповіді Обухівської селищної ради їй стало відомо, що рішенням ради учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила скасувати постанову Обухівської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства 0,33 га у власність за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства 0,33 га у власність ОСОБА_2 , оскільки остання зверталася із такою заявою та їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, однак рішення втратило свою силу, та відсутнє рішення про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу розробку проекту землеустрою. Позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження порушення її прав та не зазначено правових підстав, визначених законом, для скасування рішення селищної ради про надання дозволу учаснику антитерористичної операції ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

27 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_3 , про набуття права на земельну ділянку за давністю користування повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак