КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7133/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року,

встановив:

у квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 14 000 дол. США, а також проценти за користування грошовими коштами в розмірі 50 774 грн. 09 коп., 3% річних в розмірі 7 935 грн. 98 коп. та інфляційні втрати в розмірі 10 325 грн. 42 коп., посилаючись на те, що між ним та відповідачем 08 грудня 2017 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала у позику 14 000 дол. США, яку зобов`язалась повернути до 15 січня 2018 року. Позивач зазначав, що 07 березня 2018 року ним на адресу відповідача була направлена вимога про повернення суми позики, однак станом на день звернення до суду з позовом позичальник свої зобов`язання не виконала.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 14 000 дол. США, що становить 341 880 грн., 3% річних в розмірі 6 884 грн. 49 коп., судовий збір в розмірі 3 487 грн. 64 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 11 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 08 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано у позику 14 000 дол. США строком до 15 січня 2018 року. Позивач зазначав, що у визначений договором строк позика повернута не була. у зв`язку з чим просив суд стягнути на його користь заборгованість за договором в розмірі 14 000 дол. США, відсотки за користування коштами в розмірі 50 774 грн. 09 коп., інфляційні втрати в розмірі 10 325 грн. 42 коп. та 7 935 грн. 98 коп. 3% річних.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 14 000 дол. США, що становить 341 880 грн., 3% річних в розмірі 6 884 грн. 49 коп., судовий збір в розмірі 3 487 грн. 64 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 11 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору позики, відповідач отримала грошові кошти, однак у встановлений домовленістю строк їх не повернула.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 11, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 629, 631, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України.

Положеннями ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

При поданні позовної заяви позивач надав до суду світлокопію розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 (в дужках зазначаються дані паспорта та адреса місця реєстрації) взяла у ОСОБА_1 (в дужках зазначаються дані паспорта та адреса місця реєстрації) в борг грошову суму в розмірі 14 000 дол. США, яку зобов`язується повернути йому в строк до 15 січня 2018 року. Дана позика є безпроцентною. Зазначається дата - 08 грудня 2017 року та підпис ОСОБА_2 . Також вказано, що дана розписка складена в присутності свідка ОСОБА_5 . В ході розгляду справи позивач надав в справу оригінал вказаної розписки.

Відповідач ОСОБА_2 після отримання копії позовної заяви та судової повістки, 15.04.2019 подала заяву, в якій просила відкласти розгляд справи через її хворобу. В наступне судове засідання 17.07.2019 відповідач з`являлась, однак просила відкласти розгляд справи в зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи, надання доручення представнику. Також 23.09.2019 відповідач подала клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи в зв`язку з поданням заяв до поліції та прокуратури щодо дій позивача, висловила свої заперечення відносно заявлених вимог, вказуючи, що розписка є недійсною, оскільки вона грошей в борг не брала, сума в розписці є платою за оренду приміщення та є значно завищеною.

В судовому засіданні 12.02.2020 був присутній представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який подав Відзив на позовну заяву. У Відзиві представник відповідача вказує, що надана позивачем розписка від 08.12.2017 не містить даних про отримання коштів, а відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли виключно з договору оренди належного позивачу будинку АДРЕСА_1 в період з травня 2016 року по лютий 2017 року.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач та її представник ОСОБА_3 не надав суду доказів на спростування заявлених позивачем вимог, що в силу ст.81 ЦПК України є процесуальним обов`язком відповідача. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Частиною 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про зобов`язання надати докази передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 не писала розписку про отримання коштів є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

В матеріали справи позивачем було надано розписку, написану від руки ОСОБА_2 , зміст якої однозначно свідчить про отримання нею коштів в борг, який вона зобов`язується повернути у визначений строк. Відповідач в суді першої інстанції не подавала заперечень щодо факту написання цієї розписки.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року в справі № 6-50цс16.

Доводи відповідача, викладені в Клопотанні від 23.09.2019 про те, що між нею та ОСОБА_1 існували лише правовідносини, що випливають з договору оренди нерухомого майна, є аналогічними доводами апелянта, викладеним ним в апеляційній скарзі. Зазначені доводи отримали належну правову оцінку суду першої інстанції.

Відповідач не заявляла вимог про визнання недійсним вказаного договору позики на тій підставі, що кошти насправді не були одержані, а також не надала доказів, що між нею та ОСОБА_1 виникли інші правовідносини, а не правовідносини, що виникають з договору позики.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Суд першої інстанції також правильно визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 7 000 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Вказана представником позивача сума підлягає частковому відшкодуванню, оскільки адвокат брала участь лише в даному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, оскільки судове засідання, призначене на 06 серпня 2020 року, було відкладено, а розгляд справи не відбувався. Таким чином на користь позивача має бути стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 08 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді