Ухвала

07 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 286/3343/19

провадження № 61-12717ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» в особі Житомирської філії на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» в особі Житомирської філії про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») в особі Житомирської філії, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка призвела до ненадання йому телекомунікаційних послуг відповідно до Закону України «Про телекомунікації»; нарахувати з 01 червня 2017 року та стягнути з відповідача згідно з статтею 40 Закону України «Про телекомунікації» на його користь штраф у розмірі 25 відсотків добової абонентської плати за кожну добу перевищення; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн; зобов`язати відповідача негайно відновити послуги електрозв`язку за місцем проживання позивача; зобов`язати відповідача надавати йому послуги цілодобово 365 (366) днів на рік за встановленими показниками якості, відповідно до стандартів, умов договору та вимог Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2005 року.

Позов обґрунтовував тим, що 05 листопада 2010 року він уклав з Відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» (далі - ВАТ «Укртелеком») в особі начальника Центру телекомунікаційних послуг Житомирської філії ВАТ «Укртелеком» (з 2011 року ВАТ «Укртелеком» перейменовано на ПАТ «Укртелеком»), договір про надання телекомунікаційних послуг, відповідно до умов якого відповідач провів підземний кабель з надання послуг фіксованого зв`язку та за місцем проживання позивача встановив індивідуальний телефонний апарат з номером 5-31-17. З 02 квітня 2018 року відповідач змінив позивачу тарифний план з «Домашній базовий» на «Простий». Абонентську плату на пільгових умовах позивач завжди оплачував вчасно і заборгованості не має. Згідно з Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 08 серпня 1995 року № 720, оператори, провайдери не мають права відмовляти у подальшому наданні загальнодоступних (універсальних) послуг інвалідам І та ІІ групи усіх категорій. У 2017 року у позивача почав нестабільно працювати телефонний зв`язок. Він неодноразово звертався до відповідача, на урядову «гарячу лінію», до правоохоронних органів, Адміністрації Президента України про термінове поновлення йому послуг стаціонарного телефонного зв`язку. Відповідач листами повідомляв позивача, що за наявними обліковими відомостями його телефон працював нестабільно, неякісно через пошкодження лінійно-кабельних споруд зв`язку, зокрема у період з 01 червня 2017 року до 31 серпня 2017 року, з 06 лютого 2018 року до 14 лютого 2018 року, з 01 квітня 2018 року. Відповідач планував відновити надання послуг телефонного зв`язку в орієнтовні терміни відповідно - впродовж вересня 2017 року, до 29 грудня 2017 року, впродовж травня 2018 року. Проте телефонного зв`язку відповідач не відновив, чим порушив права позивача. Посилаючись на норми статей 11, 23, 626, 629, 901, 1167 Цивільного кодексу України, статей 1, 32, 63 Закону України «Про телекомунікації», норми Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295, статтю 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ПАТ «Укртелеком» негайно відновити телекомунікаційні послуги електрозв`язку за місцем проживання ОСОБА_1 , що на АДРЕСА_1 , та надавати ці послуги цілодобово 365 (366) днів на рік за встановленими показниками якості, відповідно до стандартів, вимог Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг та умов договору про надання телекомунікаційних послуг від 05 листопада 2010 року. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. У задоволенні решту позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави 1 536,80 грн судового збору.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» залишено без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ «Укртелеком», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 5 000 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн).

Отже, зазначена справа як справа про захист прав споживачів з відповідною ціною позову є малозначною відповідно до вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ПАТ «Укртелеком» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» в особі Житомирської філії Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 лютого 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» в особі Житомирської філії Публічного акціонерного товариство «Укртелеком» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний