Ухвала

07 вересня 2020 року

м. Київ 554/10131/18

провадження № 61-13150ск 20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", треті особи: Національний банк України, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгострах", про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 21 лютого

2019 року позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») треті особи: Національний банк України, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгострах» (далі - ПрАТ «СК «Інгострах») про захист прав споживача задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № АВ00А-50130076. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», 2015 року випуску. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу АТ "Акцент-Банк" задоволено частково. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року змінено в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачених за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу кошти у розмірі 540 438,35 грн.

31 серпня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року (надійшла до суду 02 вересня 2020 року), в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення

та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом

до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження

з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанційнорм матеріального права

та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України

та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали до 07 жовтня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць