Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі: головуючої судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.,

при секретарі Гуровій Л.Л.,

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Волноваського районного суду Донецької області знаходилась позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. В обгрунтування вимог позивачем зазначено, що 26 січня 2004 року, в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_4 дав у борг ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 80 000 грн., які остання отримала, про що власноручно написала боргову розписку, яка була завірена секретарем Благодатненської селищної Ради Волноваського району. Дату повернення позики при цьому не було встановлено. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Спадкоємцем померлої є відповідач по справі ОСОБА_2 . Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 10.11.2017р., за ОСОБА_2 було визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 5,84га, кадастровий номер :03:000:0199, що розташована на території Благодатненської селищної ради Волноваського району, яка належала ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 №060214 від 19.07.2004р. З повідомлення самої ОСОБА_2 від 09.02.2018р. позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_7 та перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця.

20 червня 2018 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про виплату боргу у сумі 80 000 грн. Однак, на даний час, відповідач борг не повернув, тому з посиланням на норми ст. ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 80 000 гривень та судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_2 , позов не визнала, надала суду відзив, долучений до матеріалів провадження. Зі змісту відзиву вбачається, що ОСОБА_2 заперечує факт отримання грошових коштів за життя матері ОСОБА_7 та написання нею розписки власноруч, оскільки остання була безграмотною та ставила хрест замість підпису, а також зауважує, що позивач не звертався за життя до матері з вимогою про поверненням боргу та про її смерть дізнався не у 2018 році, як ним зазначено у позові, а ще у 2012 році, оскільки припинив сплату орендної плати за користування її земельною ділянкою. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

Належним чином сповіщений про час та дату розгляду справи позивач ОСОБА_4 не з`явився до зали суду, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 О ОСОБА_9 просив відмовивши у задоволенні вимог із підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_2 , присутня у судовому засіданні, підтвердила свою незгоду із позовом, посилалась на обставини, викладені у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 26.01.2004 року ОСОБА_7 була написана розписка, зі змісту якої вбачається, що вона винна ОСОБА_4 80 000 грн. При цьому, зазначені грошові кошти, були передані йому 26.01.2004 року в присутності двох свідків, та зазначена розписка була посвідчена секретарем Благодатненської селищної ради Перцевою Г.Н. за № 25 від 26.01.2004 року.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р.

Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, доходить висновку, що у даній справі, між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладався договір позики, в розумінні викладених вище вимог Закону на вказану у розписці суму 80000 грн.

Відповідно до вимог ст. 1281ч.1 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Згідно з ч.3 ст.1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не зав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги д спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Твердження відповідача щодо неодержання ОСОБА_7 суми боргу від ОСОБА_4 , написання боргової розписки кимось іншим ніж ОСОБА_7 - суд вважає спробою уникнути цивільної відповідальності та обов`язку повернення грошових коштів, оскільки не підтверджується належними та допустими доказами. Також суд зауважує, що з моменту написання спірної розписки до теперішнього часу, відповідач не звертався до суду із вимогами про визнання її недійсною цілком або частково. Надане відповідачем судове рішення Волноваського районного суду Донецької області від 30.05.2018р. за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Екопрод» щодо визнання недійним договору оренди землі та скасування державної реєстрації не містить висновку про недійсність такого письмового доказу як боргова розписка ОСОБА_7 від 26.01.2004 року.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 800,00 гривень.

З урахуванням викладених обставин, суд вбачає підстави для задоволення позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу 80 000 (вісімдесят тисяч) грн.. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат 800 (вісімсот) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 лютого 2020р.

Суддя: Н.В.Писанець