Справа № 462/1542/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року головуючий суддя Залізничного районного суду м. Львова Бориславський Ю.Л. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенрго», у якому просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 122051,20 грн., 2500 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 1 220,51 грн. судового збору. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 14.10.1999 р. та 08.08.2018 р. звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.08.2019 р. на користь позивача із відповідача стягнуто 28768 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2010 р. по 30 червня 2015р., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та 35515 грн. 64 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього - 64283 /шістдесят чотири тисячі двісті вісімдесят три / грн. 64 коп. та витрати на професійну допомогу. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 20.12.2019 р. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 09.08.2018 р. по 20.12.2019 р. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.03.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до Прикінцевих положень ЦПК України та визначено, що на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), продовжено строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21.04.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив. Вказав, що суд має застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу було недоплачено заробітну плату внаслідок застосування невірної формули розрахунку та різниця недонарахованої заробітної плати становить 24% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просить застосувати строк позовної давності.

Представник позивача подала суду відповідь на відзив, у якій вказала, що підстав для застосування співмірності та зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підстав немає, оскільки від дня звільнення 08.08.2018 р. відповідач добровільно не вживав заходів щодо виплати позивачу належні суми заробітної плати, а тому саме поведінка відповідача є недобросовісною. Просить позов задоволити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 14 травня 2020 року сторонам продовжено процесуальні строки, визначені ст. 178 ЦПК України, які слід рахувати з наступного дня після закінчення дії карантину на території України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», що набрав законної сили 17.07.2020 року, внесено зміни до ЦПК України та передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно пункт до 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом, що роз`яснено сторонам в ухвалі суду від 24.07.2020 року.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 14.10.1999 року та 08 серпня 2018 р. позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України /а.с.10-12/.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.08.2019 року позов ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 28768 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2010 р. по 30 червня 2015р., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та 35515 грн. 64 коп. компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього - 64283 /шістдесят чотири тисячі двісті вісімдесят три / грн. 64 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.

Вказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Згідно абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2018 р. становила 6259,09 грн., за липень 2018 року - 8642,35 /а.с.13-14/ та за вказаний період позивачем було відпрацьовано 42 дні.

Відтак, середньоденна заробітна плата за вказаний період /червень-липень 2018 року/ становить 354,80 грн.

Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 20.12.2019 р.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 08.08.2018 р. заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 09.08.2018 р. по 20.12.2019 р.

Згідно листів Міністерства соціальної політики України за 2017-2018 роки кількість робочих днів у період з 09.08.2018 р. по 20.12.2019 р. становить 344 дні.

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку позивача становить 122051, 20 грн. /354,80 грн. х 344 робочих дні/.

Разом з тим, відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки у сіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови).

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат ОСОБА_1 .

При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2010 року по 2015 рік та звернення позивача ОСОБА_1 про виплату недорахованої заробітної плати за вказаний період лише у 2019 році.

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2019 року сума основної невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2010 р. по 30 червня 2015р. становила 28768 грн., сума компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати - 35515 грн. 64 коп., загалом - 64283,64 грн., тобто 24% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач складає 122051,20 грн., що перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності.

Позивачем не доведено, які майнові втрати понесені ним через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до роботодавця та в подальшому до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення ОСОБА_1 підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 28768 грн., що становить 24 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати, також позивачем отримано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 35515 грн. 64 коп., а також те, що з даним позовом до суду позивач звернувся через 1 рік та 7 місяців після звільнення, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29292,29 грн., що становить 24% від розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який позивач просить стягнути.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 29292,29 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, виходячи з такого.

Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 20.12.2019 р. /а.с.26/, а з даним позовом позивач звернувся до суду 12 березня 2020 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 02.01.2020 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 02.01.2020 р., акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 02.01.2020 р., розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 18 про сплату коштів від 10.03.2020 року позивач ОСОБА_1 уклав зі адвокатом Прімєровою Н.Г. договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 2500,00 грн. / а.с. 27, 28, 29, 30, 31, 33, 34/.

Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 600,00 гривень витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 292,92 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст. 116, 117 КЗпП України, суд

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», що знаходиться у м. Львові, вул. Д. Апостола, 1, ідентифікаційний код 05506460 на користь ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 / - 29292 /двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто дві/ гривні 29 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», що знаходиться у м. Львові, вул. Д. Апостола, 1, ідентифікаційний код 05506460 на користь ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 / - 600,00 /шістсот/ гривень судових витрат на правову допомогу адвоката.

Стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», що знаходиться у м. Львові, вул. Д. Апостола, 1, ідентифікаційний код 05506460 на користь ОСОБА_1 /ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 / - 292 /двісті девяносто дві/ гривні 92 копійки понесених судових витрати у вигляді сплати удового збору при поданні позову до суду.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, передбачені ст. 354, 355 ЦПК України.

Текст рішення суду складений 14 вересня 2020 року.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.