Ухвала

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 369/3401/15-ц

провадження № 61-7990св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Сержанюка А. С., Данілова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заяву мотивовано тим, що 26 лютого 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 369/3401/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитної заборгованості.

22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Універсальна Факторингова компанія» було укладено договір № 147 про відступлення права вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 65-06ф, який укладався між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Універсальна Факторингова Компанія». Також 22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Універсальна Факторингова Компанія» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим 14 червня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А. М., за реєстровим номером 4461.

22 березня 2017 року між ТОВ «Універсальна Факторингова Компанія» та ОСОБА_2 укладено договір № 22-03/17-85 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 65-06ф, укладеним між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ОСОБА_2 . Також 22 березня 2017 року між ТОВ «Універсальна Факторингова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим 14 червня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М., за реєстровим номером 4461.

У зв`язку із зміною кредитора ОСОБА_2 є кредитором ОСОБА_1 у зобов`язанні, яке виникло за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 65-06ф, а також є іпотекодержателем за іпотечним договором від 14 червня 2006 року.

Згідно з пунктом 7.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

22 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 514. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 у порядку вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» у рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 65-06ф у повному обсязі передала ОСОБА_2 у власність предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення за № 1 по № 12 групи приміщень № 62 в літ. «А», площею 145,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 посилалась на те, що вимогами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» та пунктом 11 договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

У зв`язку з добровільним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 65-06ф та на підставі вимог статей 598, 599 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 369/3104/15-ц, виданий 26 лютого 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що самі посилання заявника на те, що вона як боржник добровільно виконала зобов`язання за кредитним договором шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, не підтверджують погашення боржником боргу в повному обсязі. Згідно з виконавчим листом № 369/3401/15-ц, виданим 26 лютого 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, сума заборгованості ОСОБА_1 становить 7 725 013,11 грн, тоді як оцінка предмета іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя складає лише 1 383 000 грн.

З огляду на викладене, суди вважали, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до статті 369 ЦПК України, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року, постановити нову ухвалу про задоволення вимог заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено позасудове врегулювання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки як підставу для визнання у подальшому будь-яких вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання.

Крім того, положеннями договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 березня 2017 року встановлено, що будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними; іпотекодержатель втрачає право вимоги виконання основного зобов`язання (пункти 11, 12).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року залишено без руху.

У лютому 2018 року матеріали касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 369/3401/15-ц з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2020 року справу за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваних ухвал судів попередніх інстанцій та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах касаційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Порядок та підстави касаційного оскарження судових рішень урегульовано у главі 2 розділу V ЦПК України.

Особливість касаційного провадження полягає, перш за все, у специфічних об`єктах оскарження.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, після їх перегляду в апеляційному суді (пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України), у наведеній вище статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «суд, встановлений законом», Верховний Суд дійшов висновку, що повноваження розглядати питання, які виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції, є помилковим (Рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2012 року у справі «ТОВ «Фірма Верітас» проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у цій справі не підлягають оскарженню в касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України, то касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Разом з цим, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права в інший, передбачений законом, спосіб.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк