Справа №702/467/20
Провадження №2/702/258/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м. Монастирище

Суддя Монастирищенського районного суду Черкаської області Мазай Н.В., розглянув матеріали цивільної справи №702/467/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Дослідивши позовну заяву та долучені до неї матеріали, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до положень ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п.3 абз.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" №3 від 01.03.2013 року, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» ( заяви № № 6878/75, 7238/75).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до поданої позовної заяви позивач просить стягнути на її користь з відповідача витрати за професійну правничу допомогу надану їй адвокатами у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст. 118 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 126 КПК України сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Таким чином, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами, передбаченими КПК України. У разі не вирішення даного питання судом, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), про що прямо зазначено і в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року.

За змістом ухвали Верховного Суду від 27.05.2020 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Страхової компанії «Глобус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та на яку позивач посилається, як на підставу для звернення до Монастирищенського районного суду Черкаської області з позовом в порядку цивільного судочинства, в задоволенні заяви відмовлено. Зазначено про те, що питання про відшкодування процесуальних витрат, понесених за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні, повинно вирішуватися за правилами КПК України.

За обставин, зазначених вище суддя вважає, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, які є предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у даній справі, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а тому спір про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, надану адвокатами у кримінальному провадженні не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя при вирішенні питання про відкриття провадження по справі відмовляє у такому відкритті.

Враховуючи вищевикладене, суддя відмовляє у відкритті провадження, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на вищезазначене.

При цьому суддя роз`яснює позивачу його право на судовий захист у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

На підставі викладеного та керуючись ст. 186, 187, 258-261, 353 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу.

Роз`яснити позивачу його право на судовий захист у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Ухвала може бути оскаржена в Черкаський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (з дня вручення копії ухвали).

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Н.В. Мазай