Провадження № 22-ц/811/1643/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року 17 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ПАТ «Таскомбанк» Подановського Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26 жовтня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KF45286, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 125000 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 26.10.2022 року під 11,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №KF45286 від 26.10.2007 року з ОСОБА_3 було укладено договір поруки № KF45286/S-2 від 04.09.2014 року, згідно з умовами якого вона є поручителем по зобов`язаннях ОСОБА_1 . Відповідачі зобов`язання за договором кредиту та договором поруки не виконували, у зв`язку з чим у відповідача ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 89570,90 доларів США, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

12.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВіЕс Банк» із зустрічним позовом про розірвання кредитного договору.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що перед укладення кредитного договору банк не надав йому відповідної інформації про умови кредитування. Крім цього, банк перед та під час укладення спірного кредитного договору не дотримано вимоги абз.2 ч.12 ст.10 п. «і» ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стверджує те, що банк не надавав йому кредитні кошти у розмірі 21500 доларів США, а проценти та інші нарахування здійснювались банком на всю суму, тобто, банком не виконанні умови кредитного договору. Просить суд розірвати кредитний договір №KF45286 від 26.10.2007р. з м моменту набрання рішенням суду законної сили; припинити зобов`язання за кредитним №KF45286 від 26.10.2007р. з дати винесення рішення по справі та стягнути судові витрати.

03.12.2015 року представником відповідача подано заяву про зміну позовних вимог зустрічної позовної заяви, просив визнати недійсним кредитний договір з тих підстав, що банк відповідних документів, які підтверджують видачу кредиту в розмірі 125000.00 дол. США не надає, а згідно підрахунків позичальника різниця в недоотриманих коштах становить 21500 доларів США. Вважає, що банк порушив п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23 грудня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з наступного: 1 817 472,06 грн.- заборгованість за кредитом; 20 4312,54 грн. - заборгованість по відсотках; 50 886,01 грн. - пеня. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про розірвання кредитного договору, припинення зобов`язань за кредитним договором, визнання договору недійсним. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 29 682,88 грн. сплаченого судового збору, тобто по 14841,44 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , вважають, що суду рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що судом не було встановлено суми фактично отриманих позичальником кредитних коштів. Сума виданого кредиту та сума отриманих коштів не підтверджена первинними документами ПАТ «ВіЕсБанк», які повинні зберігатись в банківській установі згідно ст. 220 п.2.3. «Кредитування, інвестиційна діяльність» Постанови Правління НБУ №601 від 08.12.2004 року п`ять років після погашення кредиту. Згідно кредитної угоди від 26 жовтня 2007 року, укладеної між ВАТ «Електрон Банк» та позичальником ( ОСОБА_1 ), сума кредиту становить 75000 доларів США. Банк не підтвердив належними та допустимими доказами видачу кредиту в сумі 125 000 доларів США. Одночасно судом було винесено ухвалу про витребування доказів, а саме оригіналів первинних документів, яку позивач не виконав, а лише надав оригінал кредитного договору та графік погашення кредиту, в якому суми не співпадали із копією первісного графіка погашення поданого додатком до позовної заяви. Звертають увагу на те, що неодноразово звертались до банківської установи для з`ясування всіх розбіжностей по сплаті кредитних коштів, проте кожного разу отримували різну інформацію щодо суми кредитного зобов`язання. Вказують, що перед укладенням кредитного договору та в наступному банк не забезпечив позичальнику надання повної інформації щодо кредиту, валютні ризики, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позичальника було введено в оману.

Просили скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості - відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання договору недійсним - задовольнити.

Оскаржуване рішення суду неодноразово переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так., рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «ВіЕс Банк» та в частині стягнення судового збору - скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором № КF 45286 від 26 жовтня 2007 року в сумі 2 072 670,62 грн., яка складається з: 1 817 472,06 грн. - заборгованість за кредитом, 204 312,54 грн. - заборгованість за відсотками, 50 886,01 грн. - пеня, - відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судукасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «Таскомбанк» Подановського Т.Р. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч нормам цивільного законодавства та умовам кредитних договорів, позичальник своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконує, чим порушує істотні умови кредитного договору, а тому допустив утворення заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем саме на передбачених у ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника, який не відмовився від виконання договору, а тривалий час користувалася кредитними коштами і проводив повернення таких, сплачував відсотки, а тому відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір KF 45286, предметом цього договору є отримання в кредит коштів в сумі 75 000 доларів США. Договір укладено на строк 10 років зі сплатою 11,5 % річних. Позичальник зобов`язався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіка платежів, що міститься в додатку № 1 до договору і є його невід`ємною частиною.

Матеріалами справи також підтверджується, що 04 вересня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої розмір кредиту визначено у сумі 125 000 доларів США, строком користування до 26 жовтня 2022 року, процентна ставка - 11,5%, періодичність та розміри погашення кредиту відповідно до графіка.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 4 вересня 2014 року, за умовами якого вона є поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 . Згідно із п. 1.2. договору поруки поручитель зобов`язаний у випадку порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором виконати умови кредитного договору; боржник і поручитель згідно із цим договором відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з п.5.3.1. кредитного договору банк має право у разі невиконання, неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором списати з рахунку позичальника суму боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобов`язання, звернутись в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від поручителя.

Відповідно до наданого банком розрахунку, у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком станом на 21 вересня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 89570.90 доларів США, що складається із: 78 542,44 доларів США- заборгованість по тілу кредиту, 8 829,41 доларів США - заборгованість за відсотками; 2 199,05 доларів США - пеня.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2 ст. 1050 ЦК передбачено, що коли договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно із положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Слід зазначити, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести належними та допустимими доказами виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 57 ЦПК України(у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Колегія суддів погоджується з ПАТ «ВіЕс Банк», який на обгрунтування позовних вимог посилався на те, що розмір надання кредитних коштів та розмір погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості підтверджується, зокрема, виписками з особових рахунків відповідача (а.с. 2 - 287 т.2); заявами на отримання кредиту; квитанціями про погашення кредитних коштів (а.с. 57-64, 77- 136 т.3).

Зокрема, в додатковій угоді №3 від 04.09.2014 року, підписаній ОСОБА_1 , яка за своїм змістом є угодою про реструктуризацію існуючої на момент її укладення кредитної заборгованості, зазначено, що сума кредитних коштів становить 125000.00 дол. США.

При укладенні додаткової угоди №3 від 04.09.2014 року позичальник ОСОБА_1 подавав анкету - заяву від 13.05.2014 року, де чітко зазначив початкову суму кредиту 125000.00 дол. США.

Матеріали справи також містять повідомлення - вимогу? яку банк скеровував ОСОБА_1 з вимогою виконати зобов`язання за кредитним договором, у якій зазначено суму кредиту 125000.00 дол. США.

На думку колегії суддів, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку(виписка про рух коштів по рахунку) є документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, така виписка містить посилання і реквізити первинних касових документів по кожній операції, за якими здійснювалася видача кредитних коштів позичальникові в повному розмірі, передбаченому кредитиви договором з урахуванням всіх його змін і доповнень (а.с. 2 - 287 т.2), а відтак є належним та допустимим доказом отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 125000.00 дол. США.

Згідно умов кредитного договору KF 45286 від 26.10. 2007 року для обліку коштів за кредитом банк відкрив кредитний рахунок № НОМЕР_1 , а вищезазначена виписка відображає всі операції, які були здійснені по особовому кредитному рахунку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Як ствердив в суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Таскомбанк», правонаступник ПАТ «ВіЕс Банк», випискою з особових рахунків відповідача (а.с. 2 - 287 т.2) підтверджується отримання ОСОБА_1 в кредит 125000.00 дол. США на виконання умов кредитного договору та додаткових угод до нього.

Колегія суддів вважає виписку про рух коштів по рахунку клієнта належним та допустимим доказом виконання банком умов кредитного договору в частині видачі кредиту та підтвердження отримання кредиту позичальником в сумі 125000.00 дол. США.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, (а. с. 6) свідчить про часткове виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та часткове повернення коштів за кредитиви договором.

Слід зазначити, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести належними та допустимими доказами виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Заперечуючи щодо отримання кредитних коштів в розмірі 125000.00 дол. США, ОСОБА_1 ствердив про те, що на виконання умов кредитного договору та додаткових угод до нього, отримав лише 97000.00 дол. США, неповернутими з цієї суми залишились лише 6938.20 дол. США, що підтверджується висновком спеціаліста про економічне дослідження розміру заборгованості за кредитним договором № KF №45286 від 26.10.2007 року, укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , складеним 17.11.2015 року.

На думку колегії суддів вищезазначений висновок спеціаліста не є належним та допустимим доказом, оскільки дослідження проведено не експертом, якого попереджено про кримінальну відповідальність, економічне дослідження проведено на підставі документів, наданих в розпорядження спеціаліста, який проводив дослідження, ОСОБА_1 , документи для проведення економічного дослідження банк не подавав.

Аналізуючи висновок спеціаліста про економічне дослідження розміру заборгованості за кредитним договором № KF №45286 від 26.10.2007 року, укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , складений 17.11.2015 року, колегія суддів вбачає у ньому розбіжності та неточності, а відтак такий не може братися судом до уваги.

Зокрема, у висновку зазначено, що «як вбачається з розрахунку №2 станом на 21.09.2015 року сума простроченої заборгованості по тілу кредиту становить 12476.07 дол. США, а у розрахунку банку - 78542.44 дол. США».

На думку колегії суддів, проводячи економічне дослідження, спеціаліст не врахував, що загальна сума заборгованості за кредитним договором № KF №45286 від 26.10.2007 року, укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , станом на 21.09.2015 року становить 78542.44 дол. США, яка включає у себе і суму простроченої заборгованості в розмірі 12476.07 дол. США.

Заперечуючи отримання ОСОБА_1 125000.00 грн. кредитних коштів та стверджуючи про отримання ним лише 97000.00 дол. США, ОСОБА_1 , його представник в суді апеляційної інстанції посилалися на те, що долученими ними до матеріалів справи реєстром отриманих траншів, заявами на видачу готівки (т.3 а. с. 57 - 64), підтверджується отримання ОСОБА_1 лише 97000.00 дол. США, а реєстром оплати по кредиту (т.3 а.с. 65-76), долученими квитанціями (т. 3 а. с. 77- 136) підтверджується сплата ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 122521 дол. США.

На думку колегії суддів, долучені відповідачем ОСОБА_1 до матеріалів справи заяви на видачу готівки, не є беззаперечним доказом отримання ним саме 97000.00 дол. США, оскільки не свідчать про відсутність інших заявок ОСОБА_1 на видачу решти суми кредитних коштів, які не долучались до матеріалів справи.

Крім цього, такі доводи апелянта спростовуються додатковою угодою до кредитного договору на отримання кредитних коштів в розмірі 125000.00 дол. США, яка ним не оспорювала ся, виписками з особових рахунків відповідача (а.с. 2 - 287 т.2).

Колегія суддів критично оцінює долучені ОСОБА_1 до матеріалів справи Реєстр отриманих траншів на суму 97000.00 дол. США та Реєстр оплати по кредиту на суму 122521 дол. США, оскільки такі не підписані, і по них не проведено звірку з банком.

Крім цього, сплата ОСОБА_1 122521.00 дол. США, що підтверджується долученим ним Реєстром оплати по кредиту на цю суму, не є беззаперечним доказом виконання ним в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором та додатковою угодою до договору від 04.09.2014 року, оскільки умовами договору передбачено повернення не тільки отриманих в кредит коштів, а і щомісячна сплата процентів за користування кредитними коштами, а також нарахування та сплату пені за порушення чи невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що пред`явивши позов, ПАТ «ВіЕс Банк» надало суду докази надання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 125000.00 дол. США та свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи її вказаними вище письмовими доказами, а тому саме ОСОБА_1 , заперечуючи проти поданих доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року мав би спростувати її розмір та довести, що він у повній мірі виконав свої кредитні зобов`язання за договором 26 жовтня 2007 року та додатковою угодою до кредитного договору від 04.09.2014 року, надаючи на підтвердження належні та допустимі докази.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про підставність позову ПАТ «ВіЕс Банк» про солідарне стягнення з боржника ОСОБА_1 , поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №KF45286 від 27.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості про стягнення якої звернулося ПАТ «ВіЕс Банк» з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що 09.06.2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з повідомленням - вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №KF45286 від 27.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року, протягом 30 календарних днів, але не пізніше 45 календарних днів (а.с.23 т.1 ).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованим.

Звернення банку з вищезгаданим повідомленням - вимогою про дострокове погашення кредиту має наслідком припинення в подальшому нарахування процентів за кредитним договором №KF45286 від 27.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року, припинення нарахування пені, а відтак нарахування банком процентів за користування кредитом та пені після вимоги про дострокове погашення кредиту, суперечить чинному законодавству та вищезазначеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

З врахуванням вищенаведеного, а також повідомлення - вимоги від 09.06.2015 року, у якій зазначена заборгованість відповідачів на момент звернення з такою вимогою у розмірі 77303.63 дол. США - основний борг, 1238.81 дол. США - прострочений борг, 4993.75 дол. США - прострочена заборгованість за процентами, солідарному стягненню з відповідачів на користь банку підлягають тіло кредиту в розмірі 78542.44 дол. США та відсотки у розмірі 4993.75 грн.

А відтак, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таскомбанк», який є правонаступником ПАТ «ВіЕс Банк», слід стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором №KF45286 від 27.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року в розмірі 78542.44 дол. США основного боргу та 4993.75 дол. США - заборгованості за відсотками, а всього 83536 .19 дол. США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з положень ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом та зважаючи на зазначені вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що що форма та зміст кредитного договору №KF45286від 26.10.2007 року відповідають даним вимогам, відтак укладені з дотриманням вимог чинного законодавства.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про зміну позовних вимог зустрічної позовної заяви від 03.12.2015 року, як на підставу для визнання недійсним кредитного договору №KF45286від 26.10.2007 року, посилається на порушення банком при укладенні оспорюваного кредитного договору вимог п.2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою до нечесної підприємницької практики (дії або бездіяльності) відноситься практика, що вводить споживача в оману, оскільки банк, незважаючи на вимогу суду, умисно не надає доказів на підтвердження загальної суми виданих кредитних коштів, а згідно підрахунків позичальника різниця в недоотриманих коштах становить 21500.00 дол. США.

Вважаючи безпідставними та необґрунтованими вищезгадані доводи, а також вважаючи такими, що не відповідають дійсності доводи ОСОБА_1 , про те, що банк не надав йому жодної інформації, щодо всіх умов договору, суд першої інстанції вірно зазначив, що в кредитному договорі послідовно та докладно, зрозуміло викладено всі права та обов`язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за невиконання та порушення умов договору. У п.8, п.10.5 кредитного договору, відповідач наголосив на тому, що погоджується з істотними умовами договору, з умовами кредитування банку. Крім цього, перед укладанням кредитного договору відповідач був ознайомлений та погодився з розрахунком сукупної вартості кредиту, змістом та умовами кредитного договору, змістом зобов`язань сторін за кредитним договором, договором про забезпечення виконання зобов`язань, інформацією про розмір щомісячних платежів, що підтверджується його підписами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним на підставі п.2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, як зазначає позивач за зустрічним позовом, банк не надав доказів щодо загальної суми видачі ОСОБА_1 кредитних коштів, а згідно з розрахунками позичальника різниця в отриманих коштах становить 21500.00 дол. США, що свідчить про введення споживача в оману.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнаєттся судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Доказів про наявність такого умислу зі сторони банку ОСОБА_1 не надав.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про вільне волевиявлення ОСОБА_1 , спрямоване на укладення оспорюваного кредитного договору.

Вважаючи оспорюваний договір недійсним з тих підстав, що предметом договору не було надання кредитних коштів в розмірі 125000.00 дол. США, ОСОБА_1 не врахував, що такий розмір кредитних коштів був передбачений додатковою угодою до кредитного договору від 04.09.2014 року, яка ним не оспорювався.

Слід зазначити і те, що підстави для визнання недійсним договору повинні існувати на момент його укладення, а тому невидача позичальнику ОСОБА_1 кредитних коштів в повному розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, після його укладення, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Таким чином, вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального законодавства, встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено позивачем саме на умовах, які його влаштовували і які заперечень з його боку на момент укладення договору, не викликали, що підтверджується особистим підписом позичальника, який не відмовлявся від виконання договору, тривалий час користувався позиченими коштами, які періодично повертав, сплачуючи відсотки за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не попередив позичальника про зміну курсу гривні до валюти кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки позичальник, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс долара не є незмінним, а тому міг і мав можливість передбачити можливе підвищення курсу долара.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки позивач за зустрічним позовом не підтвердив належними та допустимими доказами наявність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк»,та стягнення на його користь всього 83536.19 дол. США.,то на підставі п.13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк», по 14 624,76 грн. судового збору за подання позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат - змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк», заборгованість за кредитним договором №KF45286 від 27.10.2007 року та додатковою угодою №3 до кредитного договору від 04.09.2014 року в розмірі 78542.44 дол. США основного боргу та 4993.75 дол. США - заборгованості за відсотками, а всього 83536 .19 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк» по 14 624,76 грн. судового збору за подання позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.02.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.