ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 389/487/20

провадження № 22-ц/4809/1029/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді Єгорова С. М., Мурашко С. І.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Майданюк С.І.;

відповідач - Іванковецька сільська рада Знам`янського району Кіровоградської області;

скаржник - заступник прокурора Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай) за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає Іванковецька сільська рада Знам`янського району Кіровоградської області на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року (суддя Ябчик Н.М.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та доводів відповідача

ОСОБА_1 звернулась до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка, які в силу п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України перейшли до комунальної власності Іванковецької сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1986 року по 1994 рік працювала та була членом Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Шевченка» (далі - КСП «ім. Шевченка») на посаді вихователя дитячого садка. 20 грудня 1995 року КСП «ім. Шевченка» було отримано державний акт на право колективної власності на землю серії КР-3 №000004, до якого додано список осіб, які мають право на земельну частку (пай). У 1999 році її було прийнято у члени КСП «ім. Шевченка» на посаду завідуючої дитячого садка, а у серпні 2000 року звільнено із займаної посади. Після повторного вступу у члени КСП «ім. Шевченка», нею подано заяву про включення у додаткові списки членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай) для подальшого отримання земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель внутрішньо-господарського резерву КСП «ім. Шевченка». Однак, відповідачем відповідне рішення прийнято не було.

Посилаючись на п.п. 2, 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», вважає, що має право на земельну частку (пай) за рахунок земель КСП «ім. Шевченка», які наразі знаходяться у комунальній власності Іванковецької сільської ради. Строк звернення до суду з позовом у даній справі стверджує, що не є пропущеним, у зв`язку зі своєю необізнаністю щодо порушення її прав.

Оскільки документом, який посвідчує право на земельну частку (пай) може бути, зокрема, рішення суду, з метою захисту порушених прав звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до надісланої на електронну адресу місцевого суду заяви від 10 березня 2020 року за № 36 Іванковецька сільська рада Знам`янського району Кіровоградської області позовні вимоги визнала у повному обсязі, заява подана секретарем сільської ради (а.с. 24).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) за рахунок земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка, що знаходилося на території Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель комунальної власності Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що належними у справі доказами підтверджено факт перебування позивача у членах КСП «ім. Шевченка» на час паювання та одержання господарством державного акта на право колективної власності на землю. Тому у ОСОБА_1 виникло право на земельну частку (пай). Оскільки до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю КСП «ім. Шевченка», позивача включено не було, порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом задоволення позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу

Заступником прокурора Кіровоградської області (далі прокурор) подано апеляційну скаргу на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року, згідно з якою просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позову. Прокурор зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам.

Стверджує, що визнання позову відповідачем суперечить інтересам територіальної громади с. Іванківці, а тому відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України суд мав постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що позивач перебувала у членах КСП «ім. Шевченка» на час паювання та отримання господарством державного акта на право колективної власності на землю суперечить фактичним обставинам справи, які були встановлені судом.

Вказує, що позивачем не було надано до суду доказів звернення із заявою про включення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Вважає, що позивач з 1999 року була обізнана про порушення її права, за захистом якого вона звернулась до суду у даній справі, а тому стороною пропущено строк позовної давності. Будь-яких доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду матеріали справи не містять, клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялось.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що всупереч вимогам процесуального закону судом першої інстанції взагалі не досліджені питання, які, на думку прокурора, мають істотне значення для розгляду даної категорії спорів.

Враховуючи, що Іванковецька сільська рада Знам`янського району Кіровоградської області, як власник земель комунальної власності, не вжила заходів щодо надання до суду відповідних пояснень, документів, оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі з огляду на те, що зазначеним рішенням порушуються інтереси територіальної громади, стверджує про наявність правових підстав для представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Іванковецької сільської ради. Наголошує, що ОСОБА_1 у 2010 році обрано Іванковецьким сільським головою, яким вона є до цього часу. При цьому, судом першої інстанції не досліджувалось питання наявності повноважень у секретаря сільської ради на подання до суду заяви про визнання позову у даній справі.

14 липня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, поданий адвокатом Майданюком С.І., в якому спростовуються доводи скарги у повному обсязі і просить закрити апеляційне провадження у справі за наступного.

До матеріалів справи не долучено звернення, яке стало підставою для вивчення прокуратурою матеріалів даної справи, розпочато прокурорську перевірку без встановлення автора цього звернення, тобто за анонімною заявою, яка розгляду не підлягає.

Позивач, з урахуванням п. 7 указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має право на земельну ділянку (пай), яке законно визнав суд першої інстанції. Стверджує, що необізнаність щодо своїх прав є поважною причиною пропуску нею строку на звернення до суду.

Вважає хибним висновок прокурора про те, що суд першої інстанції не перевірив повноважень секретаря сільської ради на подання заяви про визнання позову. Станом на 10 березня 2020 року секретар сільради Токарь С.М. виконувала обов`язки сільського голови за розпорядженням від 06 березня 2020 року № 23.

Вказує, що на виконання оскаржуваного рішення суду Іванковецькою сільською радою 15 травня 2020 року прийнято рішення за №1365, яким позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,2825 га ріллі з кадастровим номером 352228190:02:000:0018 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка перебувала у запасі сільської ради і відносилася до внутрішньогосподарського резерву.

З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 травня 2020 року № 819/478/17, апеляційна скарга у даній справі підписана неуповноваженою особою. Так, керівником Прокуратури Кіровоградської області є ОСОБА_2 , першим заступником прокурора області ОСОБА_3 , а тому заступник прокурора Кіровоградської області Рудницький Андрій Миколайович не мав права підписувати апеляційну скаргу у даній справі. Зазначене є підставою для закриття апеляційного провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 362 ЦПК України (а.с. 74-78).

Крім того, до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу прокурора (а.с. 81-85) та заява (а.с. 134), які підписані адвокатом Новіковим О.М. як представником Іванковецької сільської ради на підставі ордера від 09 липня 2020 року серія КР №95859 (а.с. 89).

Відповідно до вимог ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення наведені у ст. 183 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 зазначеної процесуальної норми письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Єдині для всіх адвокатів України, адвокатських об`єднань/адвокатських бюро правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів встановлені Положенням про ордер на надання правничої (правової) допомоги (далі Положення), затвердженим рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41(зі змінами).

Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта (п. 11 Положення).

Підпунктом 12.2 п. 12 Положення встановлено, що ордер повинен містити реквізити щодо прізвища, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога.

Як вбачається з доданого до відзиву на апеляційну скаргу ордера від 09 липня 2020 року серія КР №95859, реквізити щодо найменування особи, якій надається правова допомога, відсутні.

Крім того, відповідно до пп. 12.4. п. 12 Положення ордер повинен містити назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності, відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Як встановлено апеляційним судом, у ордері від 09 липня 2020 року серія КР №95859, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 100 від 29 травня 2020 року, у графі "Назва органу, в якому надається правова допомога" зазначено: «у судах всіх інстанцій України».

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 17 серпня 2020 року у справі №911/2636/19. При цьому, колегія суддів касаційного суду зазначила, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №9901/847/18 сформульовано висновок про те, що з огляду на підпункт 15.4 пункту 15 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року №36, що є аналогічним за змістом до пп. 12.4. п. 12 Положення в чинній редакції, ордер має містити назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, при цьому, в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. У іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18 зроблено висновок про те, що якщо в ордері не зазначено конкретної назви суду, у якому адвокат надає правову допомогу, такий ордер не можна визнати документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. При цьому в ордері, який був предметом розгляду справі № 9901/939/18, зазначено, що адвокат надає правову допомогу у всіх органах, установах, організаціях та підприємствах, а також судах у всіх без винятку справах. Отже, на сьогодні існує дві постанови, в яких Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що в разі надання адвокатом правової допомоги в суді в ордері має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду.

Тобто, адвокат Новіков О.М. не надав належного підтвердження своїх повноважень, як представника Іванковецької сільської ради, на підписання заяв, клопотань, заперечень тощо у даній справі.

Зазначене унеможливлює врахування судом апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду даної справи змісту відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 81-85) та заяви (а.с. 134).

28 липня 2020 року до апеляційного суду надійшли відповіді прокурора на відзиви Іванковецької сільської ради (а.с. 91-98) та ОСОБА_1 (а.с. 107-113).

Так, відповідно до відповіді на відзив, поданої на апеляційну скаргу позивачем, прокурор наполягає на задоволенні вимог апеляційної скарги та стверджує про відсутність правових підстав для закриття апеляційного провадження справі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 червня 2020 року скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

На підставі відповідного наказу в.о. голови суду, головуючий суддя у даній справі ОСОБА_4 перебувала у відпустці з 30 червня 2020 року по 31 липня 2020 року включно.

03 серпня 2020 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду в апеляційному суді 19 серпня 2020 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

У відповідності до вимог процесуального закону учасників справи повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 124-133).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника та представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Обставини справи, встановлені судами

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 8-9), ОСОБА_1 09 квітня 1986 року була прийнята в члени колгоспу імені Шевченка, а 25 серпня 1994 року звільнена з членів зазначеного колективного сільськогосподарського підприємства.

30 грудня 1995 року, на підставі рішення Іванковецької сільської ради народних депутатів від 25 липня 1995 року № 38, КСП «ім. Шевченка» отримано державний акт на право колективної власності на землю серії КР-3 000004 (далі Акт), за яким у колективну власність господарства передано 7092,3 га землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14-15).

Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4.

Додатком 1 до Акта за його змістом значиться список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства.

01 вересня 1999 року позивач була знову прийнята в члени КСП «ім. Шевченка» на посаду завідуючої дитячим садком. На займаній посаді працювала до 03 січня 2000 року, в подальшому звільнена з членів КСП «ім. Шевченка» та з посади завідуючої дитячим садком.

Колегією суддів апеляційного суду враховано, що у записі трудової книжки позивача за порядком номером п`ять в частині зазначення року прийняття в члени КСП та на посаду допущено помилку, оскільки зазначено 2000 рік замість 1999 року.

Та обставина, що ОСОБА_1 була повторно прийнята в члени КСП «ім. Шевченка» саме у 1999 році, підтверджується архівними довідками Іванковецької сільської ради від 13 лютого 2020 року (а.с. 10-11).

За твердженням позивача вона до списку, що додається до державного акту внесена не булла, сертифікат на право на земельну частку (пай) їй не видавався.

Зазначає також, що після повторного вступу у члени КСП «ім. Шевченка» нею була подана заява про включення її до додаткових списків членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Однак, відповідачем відповідне рішення прийняте не було.

Як стверджується у позовній заяві, 24 травня 2002 року, на підставі державного акту та проекту роздержавлення земель колективної власності, головою Знам`янської районної державної адміністрації видано розпорядження № 186-р, за яким громадянам, зазначеним у Додатку до акту передано у приватну власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Абзацом 7 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

У відповідності до п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що мала право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського товариства, як член КСП ім. Шевченка, який прийнятий у члени після проведення розпаювання земель колективної власності.

Пунктом 1 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено добровільність передання земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє.

Відповідно до п. 1 указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Як унормовано у п. 2 Указ № 720/95, дана норма вказується стороною в позові, право на земельну частку (пай) мають члени коллективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу або акціонерного товариства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

З аналізу наведених вище правових норм з урахуванням фактичних обставин справи вбачається, що вирішальне значення для вирішення спору у даній справі має виключно факт перебування ОСОБА_1 членом КСП «ім. Шевченка» станом на час видачі державного акта на право колективної власності на землю, тобто станом на 30 грудня 1995 року.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та зважаючи на те, що позивач станом на 30 грудня 1995 року не була членом КСП «ім. Шевченка», відповідно не включена до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), який є додатком до Акту.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що позивач була членом КСП у період з 09 квітня 1986 року до 25 серпня 1994 року та з 01 вересня 1999 року до 03 січня 2000 року, дійшов необґрунтованого та безпідставного висновку, що на час отримання КСП «ім. Шевченка» Акта від 30 грудня 1995 року, ОСОБА_1 перебувала у членах колгоспу, а тому має право на земельну частку (пай).

Також позивач обґрунтувала у зверненні своє право на земемельну частку (пай), у звязку з повторним вступом у члени КСП «ім. Шевченка» у вересні 1999 року та посилання на положення п. 7 Указу № 720/95.

Відповідно до п. 7 Указу № 720/95 створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі

у приватну власність або надання у користування земельних ділянок

переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також

іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських

підприємств або які переселяються у сільську місцевість для

постійного проживання.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

При неможливості надати таким особам земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання, відповідно до п. 7 Указу, має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону, у матеріалах справи відсутні, так як позивачем не надані до суду належні та допустимі докази звернення до загальних зборів членів КСП «ім. Шевченка» з питанням про внесення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай); припинення діяльності юридичної особи - КСП «ім. Шевченка» та відсутності правонаступників господарства; наявності/відсутності на території сільської ради земель, що залишились у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) КСП «ім. Шевченка»; наявності у відповідача земель запасу чи резервного фонду, які не надані у власність або користування.

Матеріали справи не містять також доказів звернення позивача до відповідача із заявою про включення її у додаткові списки членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай) за рахунок земель внутрішньо-господарського резерву КСП «ім. Шевченка» та відмови у задоволенні такої заяви або ж залишення заяви позивача без розгляду.

При цьому, усні та письмові пояснення сторін щодо зазначених обставин такими доказами не є.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи належних доказів звернення позивача до відповідача з метою вирішення питання про включення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та виділення їй органом місцевого самоврядування земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) члена КСП «ім. Шевченка», а також відмови Іванковецької сільської ради у задоволенні відповідної заяви або ж залишення заяви позивача без розгляду, у позивача немає підстав стверджувати про порушення її прав відповідачем. Виконання оскаржуваного судового рішення Іванковецькою сільською радою, тобто передача у приватну власність земельної ділянки площею 5,2825 га риллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не доводить дотримання і виконання стороною позивача, а також судом першої інстанції вимог процесуального законодавства. Дані про наявність земель запасу у сільської ради, що відноситься до внутрішньогосподарського резерву, ні при зверненні до суду, ні з заяви відповідача не вбачалось. Позиція Іванковецької сільської ради обмежувалась лише заявою про визнання позову, підписана секретарем сільської ради без доручення документів про відпустку голови сільської ради ОСОБА_1 , яка є позивачем по даній справі

Постановляючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції не дотримано також наступних вимог процесуального закону.

Так, за вимогами ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення, у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, зі змісту наведеної процесуальної норми вбачається, що прийняттю судом першої інстанції рішення щодо прийняття або неприйняття визнання позову відповідачем в обов`язковому порядку передує перевірка судом повноважень представника, що підписав заяву, на вчинення відповідних процесуальних дій.

У апеляційній скарзі прокурор акцентує увагу на тому, що позивач у справі - ОСОБА_1 з 2010 року і на даний час є Іванковецьким сільським головою, тобто особою, яка є представником відповідача в порядку самопредставництва органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, судом першої інстанції було прийнято визнання позову відповідачем, викладене у письмовій заяві Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області від 10 березня 2020 року за № 36, яка підписана секретарем сільської ради С. Токарь та направлена на електронну адресу суду першої інстанції (а.с. 24). На цій заяві міститься відмітка отримано електронною поштою, вказана дата 10.03.2020 р.

Апеляційним судом встановлено, що заява відповідача про визнання позову не скріплена електронним цифровим підписом особи, яка її підписала.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України встановлено, що позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку. Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У розділі «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацію України у газеті "Голос України" та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Наказом Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) від 22 грудня 2018 року № 628 запроваджено тестову експлуатацію підсистеми "Електронний суд" у всіх місцевих та апеляційних судах України, під час якої усі місцеві та апеляційні суди у ході тестового режиму експлуатації підсистеми забов`язано дотримуватись вимог Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 у відповідній редакції (далі - Положення).

За визначеннями, наведеними у п.п. 14, 16 п. 1 Положення, електронний документ (далі - ЕД) - оригінал електронного документу з обов`язковими реквізитами, що надають йому юридичної сили, в тому числі з електронним цифровим підписом автора. Електронний цифровий підпис (далі - ЕЦП) - електронний цифровий підпис в форматі, що забезпечує можливість встановлення дійсності підпису у довгостроковому періоді (після закінчення строку чинності сертифіката), визначеному відповідно до вимог законодавства. ЕЦП використовується в АСДС для підписання та погодження (візування) інформаційних ресурсів в цілому або фіксування певних дій з ними (внесення зауважень, пропозицій, погодження частини тексту тощо).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що надсилання процесуальних документів в електронному вигляді передбачає використання сервісу "Електронний суд", розміщеному за посиланням: //cabinet.court.gov.ua/login, відповідно з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (Електронного кабінету) та з обов`язковим використанням власного електронного підпису.

Отже, відсутність факту початку повноцінного функціонування ЄСІТС не може бути перешкодою для роботи її підсистеми "Електронний суд" та відповідно, права особи на подання процесуальних документів через цю підсистему в електронній формі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 420/6512/19, від 06 серпня 2019 року у справі № 2340/4648/18 та від 22 серпня 2019 року у справі № 520/20958/18.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що заява відповідача про визнання позову у даній справі надійшла в електронній формі на електронну адресу суду першої інстанції. При цьому, матеріалами справи не підтверджено подання до суду першої інстанції документів з використанням системи «Електронний суд».

Апеляційним судом також взято до уваги, що на момент постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі, в матеріалах справи були відсутні будь-які докази на підтвердження покладення на секретаря Іванковецької сільської ради виконання обов`язків сільського голови, зокрема і права представляти інтереси органу місцевого самоврядування в суді. Так, незасвідчені належним чином копії розпоряджень сільського голови Іванковецької сільської ради про відпустку від 06 березня 2020 року № 23, від 16 березня 2020 року № 24 та від 12 травня 2020 року № 36, були залучені до матеріалів справи вже після постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення (а.с. 36-38).

Таким чином, судом першої інстанції не встановлено відповідно до вимог закону особу, яка подала заяву про визнання позову відповідачем та відповідно не перевірено повноважень представника, що підписав заяву.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

У частині вимог апеляційної скарги про застосування строку позовної давності у даній справі апеляційний суд зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, позивач зазначає, що нею не пропущені строки позовної давності, у зв`язку з правовою необізнаністю. Натомість, прокурор стверджує, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права і поважних причин пропуску цього строку не наведено.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР.

Відповідно до ст.ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється позовна давність в три роки і застосовується судами незалежно від заяви сторін.

За загальним правилом, сформульованим у ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) про те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

З наведеного вбачається, що суд не може відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, якщо він одночасно посилається на наявність й інших підстав для відмови у задоволенні позову.

Оскільки апеляційним судом встановлено необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, вимоги закону щодо строку позовної давності у даній справі застосуванню не підлягають.

Доводи позивача про відсутність у заступника прокурора повноважень на підписання апеляційної скарги є необгрунтованими та не приймаються до уваги апеляційним судом.

Так, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Чинне законодавство не вимагає від прокурора наведення у поданій ним до суду заяві (скарзі) підстав проведення прокурорської перевірки, подання до суду її матеріалів, а також надання їм оцінки судом.

У справі, що переглядається, прокурор на виконання абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України, абз. 1 ч. 3, абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон) у тексті апеляційної скарги обґрунтував підстави для звернення до суду з апеляційною скаргою.

Згідно з ч.1 ст. 24 Закону право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

При цьому, зазначена норма в частині права подання скарги прокурором вищого рівня не містить застереження про те, що таке право може бути реалізоване першим заступником, заступником керівника прокуратури лише у разі відсутності чи то неможливості виконання своїх повноважень безпосереднім керівником, тобто право на підписання, зокрема апеляційної скарги, заступником керівника прокуратури Законом не обмежується.

Колегія суддів зауважує, що позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 819/478/19, не підлягає врахуванню апеляційним судом, у зв`язку з відмінністю змісту правовідносин, що виникли між учасниками даної справи та справи, яка переглядалася касаційним судом. Так, у справі № 819/478/19 керівник регіональної прокуратури, діючи як суб`єкт владних повноважень, звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, що пов`язані з виконанням судового рішення у справі про публічно-правовий спір з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Прокурор не здійснював при цьому законодавчо закріпленої функції прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді, а відтак і мав діяти, як зазначив Верховний Суд, в порядку само представництва, з урахуванням правил ст. 11 Закону.

Таким чином, оскільки право заступника прокурора області на підписання апеляційної скарги прямо передбачене нормою спеціального Закону, апеляційне провадження у справі не може бути закрите з підстав, зазначених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Апеляційним судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, який вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як вище зазначено, заступник прокурора подав апеляційну скаргу в інтересах держави, так як оскаржуваним рішенням порушуються інтереси територіальної громади с. Іванківці. Безпосередньо, і факт визнання позовних вимог. Прокурор повідомив Іванковецьку сільську раду про намір оскаржити в апеляційному порядку судове рішення, відповідачем рішення не оскаржувалося.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Здійснюючи розподіл судових витрат у справі, апеляційним судом враховано, що судом першої інстанції витрати зі сплати судового збору за подання позову за клопотанням позивача з відповідача не стягувались. Враховуючи наведене, за результатами апеляційного розгляду справи з позивача слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає Іванковецька сільська рада Знам`янського району Кіровоградської області задовольнити.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Іванковецької сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_2 ) на користь Прокуратури Кіровоградської області (25006, м. Кропивницький, вул. В. Пермська, 4, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді С. М. Єгорова

С. І. Мурашко