Справа № 127/4933/20
Провадження № 22-ц/801/1399/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 рокуСправа № 127/4933/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) про зняття арешту з майна, в якому просила скасувати арешт зі всього майна, що належав на праві власності її батькові ОСОБА_2 , накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника №16999024, винесеній 05 жовтня 2011 року старшим державним виконавцем Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Сауляк І.В. в межах виконавчого провадження № 16999024 від 05.10.2011, номер запису про обтяження: 11686014, а також стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та професійну правничу допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року позов задоволено. Скасовано арешт зі всього майна, що належав на праві власності ОСОБА_2 , а саме: житлового будинку з прибудовами господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника №16999024, винесеній 05 жовтня 2011 року старшим державним виконавцем Староміського ВДВС Вінницького МУЮ Сауляк І.В. в межах виконавчого провадження № 16999024 від 05.10.2011 року, номер запису про обтяжень: 11686014.

Стягнуто з Староміського ВДВС у м. Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь ОСОБА_1 840, 80 грн. судового збору та 7357,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог в цій частині.

В якості основного доводу скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку та не дав належної оцінки усім доказам у справі , а відтак безпідставно стягнув судові витрати. Вказує, що позивач не довела належними доказами обґрунтованість понесених судових витрат та не надала жодних розрахунків, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, а такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Позивач в свою чергу подала письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просила залишити скаргу без задоволення, рішення суду - без змін. Також, просила стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3153,00 грн.

Оскільки відповідач оскаржує рішення в частині вирішення питання судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість даного рішення лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи судові витрати, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що оскільки позов задоволено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем по справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею третьою Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви.

Частиною першої ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції станом на час подання позовної заяви).

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви до суду з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 від 25.02.2020 (а.с.31).

Суд першої інстанції рішенням задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

За таких обставин, враховуючи вимоги п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, висновок суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, є правильним.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині стягнення судового збору в розмірі 840,80 грн. відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі відсутні.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу в розмірі 7357,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Згідно частини першої-третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 в справі №759/17921/17.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору від 12.02.2020 (а.с. 29) професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавала адвокат Гринчук І.В., повноваження якої підтверджуються, ордером серії ВН № 129114 від 12.02.2020 (а.с. 28), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ВН №000103 від 20.12.2018 (а.с. 31).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду договір від 12.02.2010 року, додаток №1 до нього - розрахунок суми гонорару за надану професійної правничої допомоги від 01.06.2020 на загальну суму 7357,00 грн. з детальним описом обсягу наданих адвокатом послуг (а. с. 56) та оригінал квитанції прибуткового касового ордеру № 7 від 01.06.2020 на суму 7357,00 грн. (а.с. 55).

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Ч.5 ст.137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи позивач до початку розгляду справи по суті подала клопотання про прийняття детального розрахунку витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості. З відповідними доказами понесених стороною відповідач був ознайомлений, оскільки приймав участь в судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 58).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 7357,00 гривень з відповідача на користь позивача, оскільки позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції свій висновок належним чином не мотивував, однак це не впливає на правильність прийнятого рішення.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що до уваги апеляційним судом не приймаються.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, відповідно до підпункт в пункт 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Норма пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України відносить до судових витрат, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Надання адвокатом позивачу послуг в апеляційному суді підтверджується: ордером; копією договору від 12.02.2020; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу допомогу від 20.07.2020 в розмірі 3153,00 грн та квитанцією до прибуткового касового ордера №15 від 20.07.2020 в розмірі 3153,00 грн.

Враховуючи, надані адвокатом позивача документи на підтвердження надання професійної правничої допомоги, положення ст.ст.137,141 ЦПК України, задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 3153,00 коп.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 3153,00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2020 року.

Головуючий М. М. Якименко

Судді : О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета