ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 642/8191/19

провадження № 22-ц/818/2114/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича про повернення виконавчого документу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року у складі судді Євтіфієва В.М. ,-

в с т а н о в и в :

05 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича про повернення виконавчого документу, в якій просив:

- визнати рішення головного державного виконавця Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича прийняте ним під час винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 25.11.2019 р. вих. №81361-20 неправомірним;

- скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання від 25.11.2019 р. вих. № 81361-20;

- зобов`язати головного державного виконавця Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича прийняти до виконання виконавчий лист № 642/639/14-ц від 01.07.2016 р. виданий на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.09.2015 р. шляхом винесення відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги позицію ВДВС не підтверджену жодними належними доказами,

Також зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить заборони щодо повторного відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, а тому висновок суду про відмову в задоволенні скарги не є обґрунтованим..

Посилається на те, що висновок суду, про те, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.09.2015 у справі № 642/639/14 було виконано не ґрунтується на матеріалах справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист було звернено до виконання та відкрито виконавче провадження за результатами якого було прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки заявник вимагав повторного відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, що не передбачено Законом України «Про виконавче провадження», суд вважав, що державний виконавець діяв у спосіб та у межах повноважень встановлених законом.

Такий висновок суду не в повній мірі відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що судом першої інстанції було видано виконавчий лист на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.09.2015 р., у справі № 642/639/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поновлення порушеного права власності, яким суд вирішив: зобов`язати ОСОБА_5 , що мешкає за адресою АДРЕСА_1 , повернути ОСОБА_1 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 земельну ділянку площею 28м -2 шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_2 самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку №7 висновку експертизи № 7764 від 24 грудня 2014 року та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Виконавчий лист № 642/639/14-ц виданий 01.07.2016 р. був пред`явлений до виконання до Ленінського ВДВС м. Харкова та 06.07.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51632381, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця Маліновської Д.В. від 06.04.2017 р. виконавче провадження № ВП51632381 було закінчене на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

22.11.2019 р. виконавчий лист №642/639/14-ц виданий 01.07.2016 р. Ленінським районним судом м. Харкова з заявою ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, був пред`явлений до Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( а.с. 6).

25.11.2019 р. головним державним виконавцем Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисаковим Євгеном Сергійовичем винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання вих. №81361-20, яким виконавчий лист було повернуто стягувану без виконання, на підставі п. 7, 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».( а.с. 7).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40).

У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент складення державним виконавцем повідомлення) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Як вбачається з повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Є.С., обґрунтовуючи повідомлення, послався на п.7 та 9 частини 4 Закону України « Про виконавче провадження».

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Перелік заходів примусового виконання судового рішення передбачено статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 3 якого до таких заходів віднесено вилучення у боржника і передача стягувачу предметів. Виконання рішень такої категорії, в свою чергу, регламентовано статтею 60 Закону.

Відповідно до положень статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Статтею 388 ЦК України визначені підстави і порядок витребування майна із чужого незаконного володіння.

Вказаний спосіб захисту цивільних прав кореспондує із заходом примусового виконання, передбаченим пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - вилучення та передача предметів стягувачу.

Враховуючи те, що судом видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, стягувачем зазначено ОСОБА_1 , а боржником ОСОБА_5 , судове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.09.2015 р., в силу статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі.

Колегія суддів приходить до висновку, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на пункт 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірними.

Тобто, державний виконавець помилково дійшов висновку про те, що виконання судового рішення не передбачає застосування заходів примусового його виконання.

Також неправомірним є дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на пункт 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» , а саме , що виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд першої інстанції на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув, відмовляючи у задоволенні скарги залишив поза увагою, що предметом оскарження було саме повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 листопада 2019 року, тому оцінка інших, не застосованих виконавцем, підстав для повернення виконавчого документа без виконання здійснена судом першої інстанції безпідставно.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 727/11251/19.

Що стосується вимоги заявника про зобов`язання відновити виконавче провадження, то колегія суддів вважає, що у цій частині скарги необхідно відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України « Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (п.18).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року, відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 та п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича про повернення виконавчого документу.

Відповідно до вимог п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, понесений, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 420,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати рішення головного державного виконавця Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лисакова Євгена Сергійовича прийняте ним під час винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 25.11.2019 р. вих. №81361-20 неправомірним.

Скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання від 25.11.2019 р. вих. №81361-20.

В іншій частині скарги відмовити.

Стягнути з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 (сорок) коп., понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.