ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6474/20 Справа № 179/630/18 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
08 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Каратаєва Л.О., Макаров М.О.
за участю секретаря Синенко Є.А.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 ,
на ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -
В С Т А Н О В И Л А:
У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (а.с. 1-5).
Просила суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, яке встановлене ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року.
Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянки Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданий 19.04.2005 року відділом внутрішніх справ міста Муравленко Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації, код підрозділу, що видав паспорт НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яке встановлене ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року у справі № 179/630/18 шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання зобов`язань за виконавчим провадженням скасовано(а.с. 56-63).
ОСОБА_1 не погодившись з вказаною ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне зясування обставин справи, які мають значення для справи, а також на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали (а.с. 70).
Сторони по справі не скористались своїм передбаченим ст. 360 ЦПК України правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції в обгрунтування свого висновку про задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України зазначив, що державним виконавцем будь-які заходи примусового виконання рішень визначених ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» не вживалися, у зв`язку із чим неможливо встановити факт ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою від 29 листопада 2019 року було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до виконання зобов`язань за виконавчим документом (а. с. 43-45).
Із матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 179/630/18, виданого 16.10.2018 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 70 174 грн. та судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. (а. с. 38).
Постановою головного державного виконавця Федориненка О.В. від 04.07.2019 року було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа (ВП № 594) (а. с. 39).
Вказана постанова була направлена боржнику за адресою її мешкання для виконання, що підтверджується фіскальним чеком (а. с. 40).
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що боржником здійснювалось будь-яке погашення заборгованості на користь стягувача ОСОБА_1 .
Твердження заявниці, що вона є громадянкою Російської Федерації та має відповідне місце реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 , виданий 19.04.2005 року (а. с. 9).
Заявник хворіє на гепатит «С», що підтверджується консультативним висновком «Міської лікарні № 2 м. Міас» (а. с. 12).
Також з матеріалів справи вбачається, що заявник є пенсіонером та отримує пенсію в Російській Федерації (а. с. 10-11).
Таким чином, через обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі території України заявниця позбавлена можливості перебувати в місці свого постійного проживання, отримувати пенсійні виплати та проходити лікування.
Із заяви про скасування обмеження у праві виїзду за межі України вбачається, що вона не має можливості отримувати виплати, які необхідні для погашення заборгованості. Доказів, які б давали підстави вважати, що вона має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, відсутні.
Згідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасово обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадян України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).
Відповідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.
Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у ч. 5 ст. 6 «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Одночасно це і є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.
У розумінні ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з відповідним поданням є посилання виконавця саме на наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу у добровільному порядку (самостійне невиконання боржником зобов`язання).
При цьому під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, суд розуміє будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового виконання рішень.
Згідно до положень ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Згідно ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Виходячи з того, що державним виконавцем не було здійснено будь-яких дій щодо примусового стягнення з боржника суми боргу за рішенням суду, колегія суддів вважає, що дії державного виконавця щодо звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України є неправомірними та передчасними.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять жодних доказів свідомого ухилення боржника від виконання рішення, наявності з боку боржника дій (бездіяльності), які вказували б на ухилення від виконання рішення чи робили неможливим або ускладнювали б його виконання. Отже, висновки державного виконавця на відверте ухилення боржника від його вимог є припущенням.
Доводи скарги стосовно того, що суд в своїй ухвалі стверджував про відсутність у боржника майна та ненадав належної оцінки факту наявності у боржника майна, яке вона успадкувала після смерті батьків, колегія суддів не бере до уваги, як безпідставні, оскільки факт наявності чи відсутності майна у боржника не є беззаперечною підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України та жодним чином не спростовує висновки суду щодо відсутності факту ухилення боржника від виконання рішення, а навпаки його спростовує.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки вони є однобічним твердженням заявника та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Л.О. Каратаєва

М.О. Макаров