РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря судового засідання Косатої М.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Вороніна Ю.Л., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національний Банк України про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору № 5869731 від 30.11.2007 року, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (ПАТ «ПУМБ»),третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Національний Банк України, про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору № 5869731 від 30.11.2007 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з умовами кредитного договору № 5869731 від 30.11.2007 року, банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування у сумі 33 000 доларів США для придбання нерухомого майна: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів, відповідачем не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, не надано в повному обсязі інформації про умови кредитування, не надано інформації про можливість значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні. В кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах Банку, що є дискримінацією, та всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний баланс договірних прав та обов`язків. Банк в односторонньому порядку договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, та без згоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту. Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку. Несправедливими також є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості) продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, жодним законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком-резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України. Використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовим зобов`язанням у доларах США за відсутності у Банку індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний Банк України». Вважає кредитний договір таким, що суперечить законодавству, просить визнати недійсним кредитний договір № 5869731 від 30.11.2007 року, укладений між ним та ПАТ «ПУМБ».
Ухвалою суду від 01.09.2017 року відкрито провадження у справі.
03.10.2017 року від відповідача надійшло заперечення проти позову з посиланням на безпідставність позовних вимог та порушення позивачем строку позовної давності.
21.11.2017 року від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника ПАТ «ПУМБ».
22.11.2017 року від позивача надійшло клопотання про витребування оригіналів документів кредитної справи.
Ухвалою суду від 22.02.2018 р. у зв`язку з набранням чинності Закону України № 2147-У111 від 03.10.2017 р. розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження.
05.03.2018 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з посиланням на необґрунтованість позовних вимог, та заява про застосування позовної давності.
23.05.2018 р., 06.08.2018 р., 01.10.2018 р., 23.10.2018 р. від представника позивача Вороніна Ю.Л. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його занятістю в інших судових засіданнях, та за станом його здоров`я.
22.11.2018 р. у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 заявив про відвід головуючому судді, секретарю судового засідання.
Ухвалою суду від 22.11.2018 р. у задоволенні заяви представника позивача Вороніна Ю.Л ОСОБА_3 відмовлено, зупинено провадження у справі, вирішення питання про відвід судді передано іншому судді у порядку ст.33 ЦПК України.
Ухвалою суду від 23.11.2018 р. у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 про відвід судді відмовлено.
Ухвалою суду від 19.12.2018 р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 06.02.2019 р. зупинено провадження у справі, заяву позивача, представника позивача про відвід судді передано іншому судді у порядку ст.33 ЦПК України.
Ухвалою суду від 08.02.2019 р. у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про відвід судді відмовлено.
Ухвалою суду від 12.02.2019 р. провадження у справі поновлено.
Ухвалою суду від 10.09.2019 р. заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відвід судді залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 07.10.2019 р. клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено, у ПАТ «ПУМБ» витребувано копії кредитної справи за кредитним договором від 30.11.2007 року.
Ухвалою суду від 19.12.2019 року заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про витребування внутрішньобанківських положень банку залишено без задоволення.
У судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, просить суд розглянути справу за відсутності представника відповідача, у позові просить відмовити з підстав, зазначених у відзиві та запереченні проти позову.
Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені сторонами, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що 30.11.2007 року ЗАТ «ПУМБ» (правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ») з ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого Банк зобов`язується надати позичальнику (позивачу у справі) кредит у розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) доларів США, призначення кредиту: для придбання нерухомості, квартири АДРЕСА_1 , строком до 28.11.2027 року.
Додаток № 2 до кредитного договору від 30.11.2007 р. містить інформацію про умови та сукупну вартість кредиту.
30.11.2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 5879417, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Згідно з меморіальним ордером № 375458477 від 30.11.2007 р., одержувач ОСОБА_1 , сума 33 000 доларів США, у еквіваленті на гривню: 166 650 грн.
Згідно з довіреністю від 25.04.2007 року, наданою заступником голови Правління ЗАТ «ПУМБ» та зареєстрованою в реєстрі № 1760 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О. уповноважено начальника відділу бізнесу фізичних осіб філфї Банку в м.Запоріжжя Бадудіну О.А. укладати від імені Банку кредитні договори з фізичними особами.
02.10.2006 року НБУ видано ЗАТ «ПУМБ» банківську ліцензію № 8 та дозвіл № 8-1 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону україни «Про банки і банківську діяльність».
Додатком до дозволу НБУ від 02.10.2006 року обумовлений перелік операцій, які має право здійснювати ЗАТ «ПУМБ», серед яких п.1 передбачені операції з валютними цінностями.
Відповідно до Статуту ПАТ «ПУМБ» затвердженого загальними зборами акціонерів (протокол № 76 від 17.11.2016 р.) ПАТ «ПУМБ» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ЗАТ «ПУМБ».
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2015 року, яке набуло законної сили 17.02.2015 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30.11.2007 року у розмірі 30 628 доларів США 42 центи, штрафу 30 364 грн.60 коп.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно охороняє добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частини першої статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, чинних на момент укладення спірного договору, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203,215, 230 ЦК України та статтями 11, 15,16,18, 19, 22, 24 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року (справа № 639/7643/17,провадження № 61-5481св19), від 16 січня 2019 року (справа № 161/8351/16-ц, провадження № 61-22691св18), від 24 жовтня 2018 року (справа № 750/2336/15-ц, провадження № 61-9373св18), від 05 вересня 2018 року (справа № 520/4538/14-ц, провадження № 61-31258св18).

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, порядок нарахування та сплати відсотків, сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору та додатками до нього, про що свідчить його підпис на кожній сторінці кредитного договору.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору. Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем не надано.

Посилання на ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

При укладенні договору позичальник був ознайомлений з графіком погашення кредиту та розрахунком сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника, які є невід`ємними частинами кредитного договору, про що свідчать його підписи. Жодних заперечень чи зауважень під час підписання вказаних документів позичальником не висловлено.

Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, направлені не на користь позичальника.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення банком умов кредитування, тому немає правових підстав для визнання кредитного договору від 30 листопада 2007 року № 5869731 недійсним, при цьому суд зазначає, що вирішення питання щодо застосування строку позовної давності є зайвим, оскільки на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову не впливає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Посилання представника позивача на відсутність повноважень у Бадудіної О.А., начальника відділу бізнесу фізичних осіб філії ПУМБ у м.Запоріжжя, укладати кредитні договори спростовується довіреністю від 25.04.2007 року, виданою заступником голови Правління ЗАТ «ПУМБ» та зареєстрованою в реєстрі № 1760 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кирсановою Т.О., якою уповноважено начальника відділу бізнесу фізичних осіб філфї Банку в м.Запоріжжя Бадудіну О.А. укладати від імені Банку кредитні договори з фізичними особами, довіреність на час укладання кредитного договору була діючою, та не скасованою.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладання кредитного договору) визначає, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю на момент виникнення спірних правовідносин, був Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.5 цього Декрету (в редакції на час укладання кредитного договору) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема такі види валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. «в» п.4 ст.5 Декрету), використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пп. «г» п.4 ст.5 Декрету).

Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «г» п.4 ст.5 Декрету КМ України про необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку та відповідний дозвіл.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Аналогічні роз`яснення містить п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Згідно п.11 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п.п.«г» п.4 ст.5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що НБУ на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у МЮ України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ПУМБ» на момент укладення оспорюваного кредитного договору мав банківську ліцензію № 8 від 02 жовтня 2006 року, дозвіл № 8-1 від 02 жовтня 2006 року і додаток до дозволу № 8-21від 2 жовтня 2006 року, видані НБУ у встановленому законом порядку на здійснення валютних операцій, який є генеральною ліцензією і згідно якого банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі й з розміщенням іноземної валюти на валютному ринку України у вигляді надання кредитів фізичним особам в іноземній валюті.

За таких обставин доводи представника позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у зв`язку із відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу для здійснення таких операцій, не грунтуються на законі.

Окрім того, як вище вказувалося видача кредиту у доларах США та можливі коливання курсу не є несправедливими умовами договору, як помилково вважає позивач оскільки у нього при належній завбачливості існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг у 1996 році національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті (п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Однак, позивач ОСОБА_1 з такими умовами договору погодився та підписав їх за власним бажанням, прийнявши на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу гривні України до іноземної валюти.

Суд враховує, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2015 року, яке набуло законної сили 17.02.2015 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 30.11.2007 року у розмірі 30 628 доларів США 42 центи, штрафу 30 364 грн.60 коп.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на час укладення кредитного договору ПАТ«ПУМБ» мав банківську ліцензію НБУ на право здійснення валютних операцій. Крім цього, судовим рішенням встановлено, що на момент укладення кредитного договору позивач погодився з усіма його умовами, самостійно обрав валюту кредиту та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується його підписом.

Водночас відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1414цс17, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в іншій справі є фактичним підтвердженням правомірності та дійсності оспорюваного в справі № 6-1414цс17 договору іпотеки, а тому Верховний Суд України дійшов висновку, що при наявності зазначеного судового рішення, яке відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суди не вправі були його змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним.

Така позиція Верховного Суду України обумовлена принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

За таких обставин рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06.02.2015 року, яким стягнуто ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» боргу за кредитним договором, має преюдиційне значення у розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.

При цьому, суд зазначає, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справи «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України»).

Керуючись ст.ст.2,3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національний Банк України про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору № 5869731 від 30.11.2007 року, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Дата складання повного рішення:: 24 лютого 2020 року.

Суддя Рибалко Н.І.