Справа № 462/3330/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року головуючий суддя Залізничного районного суду м. Львова Бориславський Ю.Л. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - про визнання особи основним квартиронаймачем, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить визнати його основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору житлового найму. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки у квартиру АДРЕСА_1 вселився з дозволу основного квартиронаймача ОСОБА_2 , а тому набув статусу члена сім`ї у спосіб не заборонений законом. Відтак, за відсутності заперечення основного квартиронаймача ОСОБА_2 , позивач має право на заміну його як основного квартиронаймача шляхом укладення договору житлового найму. Відтак, просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до Прикінцевих положень ЦПК України та визначено, що на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), продовжено строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», що набрав законної сили 17.07.2020 року, внесено зміни до ЦПК України та передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно пункт до 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Сторони у встановлений строк заяв по суті справи та клопотань про продовження процесуальних строків суду не подали.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, власником будинку є міська рада.

На підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1221 від 21.08.2019 року ОСОБА_2 , 1972 року народження визнано наймачем квартири АДРЕСА_1 /а.с.27/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 - основний квартиронаймач, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 /а.с.23/.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Житлового кодексу України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 65 Житлового кодексу України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також вказаними нормами розмежовано членів сім`ї наймача та інших осіб, яких може бути вселено у житло наймачем.

Згідно відповіді Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 12.12.2019 року, заяву ОСОБА_1 щодо зміни договору найму квартири АДРЕСА_1 розглянуто та повернуто подані документи у зв`язку із тим, що ним не представлено завірених копій документів, що підтверджують родинний зв`язок /а.с.31/.

Суд враховує, що сам факт реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не свідчить про те, що ОСОБА_1 є членом сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_2 .

Відтак, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів, що він є членом сім`ї основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_1 /документів, які підтверджують родинний зв`язок або документів про визнання його членом сім`ї/, суд приходить до переконання про відсутність підстав визнання ОСОБА_1 основним квартиронаймачем.

Крім цього, суд звертає увагу позивача, що укладення договору житлового найму відноситься до дискреційних повноважень районної адміністрації.

Так, відповідно до Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, до повноважень районної адміністрації віднесено зміна договору найму житлових приміщень та укладення договору найму з фактично зареєстрованими і проживаючими мешканцями житлових приміщень, приєднання звільнених житлових приміщень, вільних допоміжних приміщень, у порядку, встановленому виконавчим комітетом.

Обов`язок щодо надання повного пакету документів для укладення договору найму покладається на особу, яка звертається для укладення договору найму, а районна адміністрація розглядає такий та приймає відповідне рішення, у межах наданих повноважень.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13.

Згідно позиції Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 р., суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому в позові слід відмовити за безпідставністю позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідач не подав докази про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст. 61, 64, 65, 106 Житлового кодексу України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - про визнання особи основним квартиронаймачем - відмовити за безпідставністю позову.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Текст рішення суду складений 14 вересня 2020 року.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.