Провадження № 2/369/1997/20
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Заїка О.В.,

за участю

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права особи на частку у спільному майні, визнання права власності на майно і виплату грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права особи на частку у спільному майні, визнання права власності на майно і виплату грошової компенсації, посилаючись на те, що вона є власником 21/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . Право власності на 21/50 частин даного жилого будинку вона отримала на підставі Договору купівлі-продажу 21/50 частин жилого будинку від 16 серпня 2013 року, укладеного між попередньою власницею ОСОБА_6 та нею, ОСОБА_2 , посвідченого Чернокур О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2535 та державної реєстрації права власності на дане нерухоме майно, проведеної 16 серпня 2013 року тим же приватним нотаріусом згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8074866 від 16 серпня 2013 року.

Після придбання нею вищезазначених частин жилого будинку та земельної ділянки вона вселилась в квартиру АДРЕСА_2 . На земельній ділянці, яка належить їй на праві власності та відповідно до технічного паспорту на даний жилий будинок від 04 березня 2013 року знаходиться 21/50 частина будинку, яка складається з котельні-2,1 площею 9,1 кв.м., кухні 2.2 площею 11,3 кв.м., та житлової кімнати 2-3 площею 19.8 кв.м., всього загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., погріб під будівлею «А», сарай «В», який вже знесений, гараж «Г», вбиральня «Д» та Ѕ частина огорожі.

Дана житлова площа житлового будинку належала та знаходилась у конкретному користуванні вищезазначеного попереднього власника на підставі Рішення народного суду Києво-Святошинського району від 17 квітня 1978 року, що є підтвердженням набуття нею у власність саме зазначених приміщень.

Співвласниками інших 29/50 частин жилого будинку є відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .. Квартира АДРЕСА_3 , яка знаходиться в їхньому спільному користуванні, відповідно до технічного паспорту на даний жилий будинок від 04 березня 2013 року, складається з коридору 1.1 площею 6,6 кв.м., кухні 1.2 площею 7,5 кв.м., житлової кімнати 1.3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1.4 площею 18,5 кв.м., котельні 1.5 площею 10.1 кв.м., гаражу 1.6 площею. 56,4 кв.м. (знесений), всього загальною площею 109,5 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., погріб під будівлею а2 та Ѕ частина огорожі.

Зокрема, відповідно до листа КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 17 червня 2013 року № 431 згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 : 29/150 частки за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010; 29/150 частки за ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010 року; 29/150 частки за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010 року.

Враховуючи викладене, у спільній частковій власності відповідачів знаходиться квартира АДРЕСА_5 даного житлового будинку, яка згідно технічного паспорту БТІ складається з коридору 1.1. площею 6,6 кв.м., кухні 1.2. площею 7,5 кв.м., житлової кімнати 1.3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1.4 площею 18,5 кв.м., самовільно прибудовані: котельня 1.5. площею 10.1 кв.м., гараж 1.6 площею 56.4 кв.м. (знесений), а всього загальною площею 109,5 кв.м., житловою-28,9 кв.м., погріб під будівлею а2. Ѕ частина огорожі.

Після набуття нею права власності на вищезазначені 21/50 частин жилого будинку та на земельну ділянку площею 0,0800 га нею здійснено капітальний ремонт належної їй частини будинку та облагороджена прибудинкова територія. Співвласники іншої частини житлового будинку своєю спадщиною не цікавляться, так як ніхто в цій частині будинку не проживає, ніякого ремонту для підтримання у придатному для користування стані вони не проводять, незважаючи на те, що ця частина будинку фактично розвалюється, дах зруйнований, стіни потріскані, вікон немає, фундамент знаходиться в антисанітарному стані, захаращена дикою порослю, різним непотребом, сміттям-побутовими та будівельними відходами. Огорожа в деяких місцях взагалі відсутня. Вказані недоліки спірної частини будинку та її прибудинкової території підтверджуються Актом депутатів Гатненської сільської ради та членів її виконкому від 06 жовтня 2017 року обстеження житлового будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

На антисанітарний стан зазначеної частини будівлі та прибудинкової території та використання відповідачами земельної ділянки не за цільовим призначенням вона зверталась із скаргою до Державної екологічної інспекції у Київській області. Однак отримала відповідь згідно листа від 04 жовтня 2016 року про необхідність звернутись до органу місцевого самоврядування, або до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_2 з посиланням на вимоги ст. ст. 15, 16, 317, 319, 331, 355-358, 360, 365, 367. 386, 391, 392 ЦК України, ст. 150 ЖК України просила припинити право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 на 29/150 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , за кожним, визнати право власності за нею, ОСОБА_2 , на 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , виплатити ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку Києво-Святошинського районного суду в сумі 31 002 грн. 74 коп. кожному у якості компенсації за належні кожному по 29/150 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 26 листопада 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 в частині заявлених вимог до ОСОБА_7 про припинення права особи на частку у спільному майні закрито на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_2 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника позивача, позов підтримала і просила задовольнити. В наданих раніше суду поясненнях представник позивача позов підтримала і просила його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 позов не визнала і заперечувала проти його задоволення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 позов не визнала і заперечувала проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» п. 49).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 ЦК України ).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, положеннями ч. 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником 21/50 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . Право власності на 21/50 частин даного жилого будинку вона отримала на підставі Договору купівлі-продажу 21/50 частин жилого будинку від 16 серпня 2013 року, укладеного між попередньою власницею ОСОБА_6 та нею, ОСОБА_2 , посвідченого Чернокур О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2535 та державної реєстрації права власності на дане нерухоме майно, проведеної 16 серпня 2013 року тим же приватним нотаріусом згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8074866 від 16 серпня 2013 року.

Після придбання нею вищезазначених частин жилого будинку та земельної ділянки вона вселилась в квартиру АДРЕСА_2 . На земельній ділянці та відповідно до технічного паспорту на даний жилий будинок від 04 березня 2013 року знаходиться 21/50 частина будинку, яка складається з котельні-2,1 площею 9,1 кв.м., кухні 2.2 площею 11,3 кв.м., та житлової кімнати 2-3 площею 19.8 кв.м., всього загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., погріб під будівлею «А», сарай «В», який вже знесений, гараж «Г», вбиральня «Д» та Ѕ частина огорожі.

Дана житлова площа житлового будинку належала та знаходилась у конкретному користуванні вищезазначеного попереднього власника на підставі Рішення народного суду Києво-Святошинського району від 17 квітня 1978 року, що є підтвердженням набуття нею у власність саме зазначених приміщень.

Співвласниками інших 29/50 частин жилого будинку є ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .. Квартира АДРЕСА_3 , яка знаходиться в їхньому спільному користуванні, відповідно до технічного паспорту на даний жилий будинок від 04 березня 2013 року, складається з коридору 1.1 площею 6,6 кв.м., кухні 1.2 площею 7,5 кв.м., житлової кімнати 1.3 площею 10,4 кв.м., житлової кімнати 1.4 площею 18,5 кв.м., котельні 1.5 площею 10.1 кв.м., гаражу 1.6 площею. 56,4 кв.м. (знесений), всього загальною площею 109,5 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., погріб під будівлею а2 та Ѕ частина огорожі.

Зокрема, відповідно до листа КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 17 червня 2013 року № 431 згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 : 29/150 частки за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010; 29/150 частки за ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010 року; 29/150 частки за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К., реєстровий № 318 від 22 червня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належав раніше на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які за життя в судовому порядку (відповідне рішення міститься в матеріалах справи) поділили спірний будинок в натурі, зокрема виділили ОСОБА_9 - 21/50, а ОСОБА_8 - 29/50.

Вказане підтверджується матеріалами справи, зокрема, наявною в матеріалах справи Довідкою, виданою виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №1046 від 26.08.2016, та технічною документацією, що міститься в матеріалах справи.

В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу від 16.08.2013, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , остання набула у власність саме частку 21/50.

В свою чергу, відповідачі є співвласниками 29/50 часток житлового спірного будинку, які успадкували після смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, після виділу майна в натурі, спірний будинок поділено на два окремих домоволодіння, будинок має окремі виходи, огорожу між частинками будинку, частки ізольовані одна від одної, мають окремі системи опалення, кожній частині присвоєна окрема поштова адреса - АДРЕСА_6 ; в технічному плані визначено АДРЕСА_7 .

З 31 травня 2019 року співвласниками квартири АДРЕСА_5 , що відповідає 29/50 частинам спірного будинку є: ОСОБА_3 - володіє 1/3 частки від 29/50 часток житлового будинку; ОСОБА_5 - володіє 1/3 частки від 29/50 часток житлового будинку; ОСОБА_2 - володіє 1/3 частки від 29/50 часток житлового будинку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, положеннями ч. 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Для вирішення питання про можливість припинення права особи на частку у спільному майні необхідно з`ясувати наявність усіх необхідних складових, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, неможливим є припинення права власності відповідачів, з огляду на те, що частка відповідачів не є незначною, оскільки позивач володіє 1/3 від 29/50 часток житлового будинку, а відповідачі володіють 2/3 від 29/50 часток житлового будинку).

Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що частка не може бути виділена в натурі; що 29/50 часток житлового будинку є неподільними; що спільне володіння і користування майном є неможливим;

Також позивачем не надано жодних доказів того, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів - в даному випадку сам факт наявності заперечень відповідачів щодо задоволення цього позову свідчить про відсутність бажання останніх позбутися права власності на нерухоме майно.

Також слід зазначити, що для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Позивачем не надано суду доказів, що частка майна не може бути виділена в натурі.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Згідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Так, позивачем внесена на депозитний рахунок суду певна грошова сума (31 002,74 грн.), яка обчислена відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 04.03.2013 року. Вказана вартість не може братися до уваги, з огляду на те, що належним доказом дійсної вартості майна є не технічний паспорт, а відповідна експертиза, яка здійснюється на час розгляду справи.

Крім того, суд зазначає, що відповідачі не надавали та не надають згоди на отримання вказаної грошової компенсації за їх частку в праві власності.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), рішення ЄСПЛ у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 357, 358, 365 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 77, 78, 79, 80, 81, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про припинення права особи на частку у спільному майні, визнання права власності на майно і виплату грошової компенсації відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_8 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_9 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_10 .

Повне рішення суду складено 24 лютого 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.