КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3383/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного боргу подружжя,

в с т а н о в и в:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного боргу подружжя, в якому просив визнати борг перед третьою особою за позикою від 27 липня 2007 року у розмірі 220 400 грн спільним боргом сторін як подружжя, розподілити його в рівних частинах між сторонами та стягнути з відповідача на його користь 110 200 грн сплаченого боргу, а також понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 16 січня 2014 року, позов задоволено.

Розподілено борг у розмірі 220 400 грн між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 110 200 грн сплаченого боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 102 грн судового збору та 3 000 грн витрат на правову допомогу.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та його роз`яснення, на обґрунтування якої зазначив, що ним було заявлено позовну вимогу про визнання боргу перед ОСОБА_3 у розмірі 220 400 грн спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте у рішенні суду від 14 жовтня 2013 року при повному задоволенні позову, яке відповідачем не виконане, вістуні висновки з цього приводу.

На підставі викладеного заявник просив суд ухвалити додаткове рішення по цивільній справі № 761/15506/13-ц, в якому зазначити відповідно до позовної заяви, що борг на основі договору позики у розмірі 220 400 грн є спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також роз`яснити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року, постановивши ухвалу, в якій зазначити ті самі відомості щодо спільного боргу.

Порушене заявником питання розглядалося судами неодноразово.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду задоволено.

Ухвалено по справі додаткове рішення, яким борг відповідно до договору позики у розмірі 220 400 грн визнано об`єктом спільної сумісної власності та спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при ухваленні основного рішення у справі борг відповідно до договору позики від 27 липня 2007 року в розмірі 220 400 грн не було визнано об`єктом спільної сумісної власності та спільним боргом сторін, хоча позов задоволено повністю, тому існує необхідність в ухваленні додаткового рішення про визнання цього боргу об`єктом спільної сумісної власності та спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника за довіреністю ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що у суду першої інстанції не було належних правових підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки боргові зобов`язання за договором позики не можуть бути визнанні за ОСОБА_1 відповідно до положень статті 61 СК України, а дії заявника направлені на відібрання у неї частки спільному майні - квартири у м. Бровари.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного боргу подружжя, в якому просив:

- визнати борг перед ОСОБА_3 за позикою від 27 липня 2007 року у розмірі 220 400 грн спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- розподілити борг у розмірі 220 400 грн між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 110 200 грн сплаченого боргу, а також понесені судові витрати (а.с. 2-5, т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року позов задоволено.

Розподілено борг у розмірі 220 400 грн між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 110 200 грн сплаченого боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 102 грн судового збору та 3 000 грн витрат на правову допомогу (а.с. 122-124, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с. 199-201, т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ від 6 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 41886105 з примусового виконання вказаного вище рішення суду (а.с. 15, т. 4) і даних про те, що рішення виконано матеріали справи не містять.

За змістом статей 269 - 271 ЦПК України після проголошення рішення суд, що ухвалив його, не може, як правило, сам скасувати або змінити власне рішення. Тому, за загальним правилом, допущені недоліки судового рішення виправляються вищестоящим судом. Проте суд має ряд повноважень, передбачених цими положеннями, з усунення недоліків ухвалених ним рішень. Такими повноваженнями є виправлення описок та арифметичних помилок в судовому рішенні, ухвалення додаткового рішення або роз`яснення рішення суду.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга статті 270 ЦПК України).

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Аналізуючи вимоги статті 270 ЦПК України, слід дійти висновку, що додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених частиною першої статті 270 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами статті 215 ЦПК України 2004 року у редакції, що діяла на час ухвалення рішення суду від 14 жовтня 2013 року, рішення суду складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

При цьому відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого участині першій статті 11 ЦПК України 2004 року, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду були позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного боргу подружжя за договором позики від 27 липня 2007 року, який укладений позивачем зі своєю сестрою ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, а саме для придбання квартири АДРЕСА_1 , що встановлено відповідними судовими рішеннями у інших справах за участі цих сторін.

Проте, задовольняючи у повному обсязі позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції не вирішив питання щодо кожної із заявлених вимог, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, а саме позовної вимоги про визнання боргу перед ОСОБА_3 за позикою від 27 липня 2007 року у розмірі 220 400 грн спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За змістом положень статей 61, 65 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо ж наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Враховуючи те, що під час ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року про поділ спільного боргу подружжя судом не було вирішено питання щодо кожної із заявлених вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення заяви ОСОБА_2 та ухвалення додаткового рішення у справі.

Визнаючи в додатковому рішенні, що борг відповідно до договору позики у розмірі 220 400 грн є об`єктом спільної сумісної власності та спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ці обставини були предметом судового розгляду, проте дана вимога позову фактично не була задоволена по суті спору.

Таким чином, ухвалюючи додаткове рішення у зазначеній вище редакції, суд першої інстанції обґрунтовано доповнив резолютивну частину основного рішення, визнавши борг перед ОСОБА_3 за позикою від 27 липня 2007 року у розмірі 220 400 грн об`єктом спільної сумісної власності та спільним боргом сторін.

Аргументація апеляційної скарги фактично зводиться до незгоди ОСОБА_1 з попередніми висновками судів про наявність підстав для задоволення позову, а тому такі доводи не приймаються до уваги колегії суддів при вирішення питання про ухвалення додаткового рішення до рішення, яке уже набрало законної сили.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

За таких обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, додаткове рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга відхиляється, а оскаржуване судове рішення залишається без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 270, 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній