Провадження № 2/761/545/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Борисенко Д.О., Гриб Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності, яка була розподілена судді Макаренко І.О.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2018 року було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18.07.2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

24.07.2018 року зазначена справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва з апеляційної інстанції та була розподілена судді Притулі Н.Г.

Під час слухання справи як третіх осіб було залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як осіб, які звернулись із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 ; ухвалою суду від 14.01.2019 року замінено відповідача Київську міську державну адміністрацію на ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Крім того, під час слухання справи встановлено, що ОСОБА_6 помер та його спадкоємцем є ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_6 було виключено із складу відповідачів.

В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 10.01.2019 року позивач просить: визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 та несе витрати по її утриманню. З 1998 року зазначений будинок був на реконструкції та мешканців зазначеного будинку було відселено. Після реконструкції будинку квартиру АДРЕСА_2 було передано ОСОБА_5 - тітці позивача. Як зазначає позивач, до реконструкції будинку її тітка проживала в зазначеному будинку, але в загальній квартирі АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка померла та не встигла оформити свідоцтво про право власності на квартиру так як на той час реконструкцію будинку не було завершено, а під`їзд №6 в якому здійснювалась реконструкція не було введено в експлуатацію. Лише в березні 2010 року відповідний під`їзд було введено в експлуатацію та внаслідок реконструкції було утворено однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 66,4 кв.м., в тому числі житловою 20,5 кв.м. замість квартири АДРЕСА_4 .

Позивач зазначає, що вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої тітки, проте оформити спадкові права на квартиру не вдалось за можливе, так як квартира АДРЕСА_2 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в рівних частинах на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2004 року та за померлою право власності на квартиру не зареєстроване про що нотаріус зазначила у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.10.2017 року.

В той же час ОСОБА_7 , яка була зареєстрована до реконструкції в квартирі АДРЕСА_2 , була виділена однокімнатна квартира АДРЕСА_5 на третьому поверсі будинку.

Так як ОСОБА_7 було надано іншу квартиру - АДРЕСА_6 , тому позивач вважає, що ОСОБА_7 не має законом передбачених прав на новоутворену квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач на підставі положень статті 344 ЦК України зазначає, що вона з грудня 2005 року проживає в квартирі, утримує її та сплачує житлово-комунальні послуги, а тому є законом передбачені підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, до суду надійшла заява представника позивача про слухання справи в їх відсутність в якій вона також просила задовольнити заявлені вимоги.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив до суду не направив.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, будь-які пояснення на заявлені вимоги не направив.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 з 15.03.1994 року по 28.02.2006 року була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_7 .

У відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1996 року квартира АДРЕСА_7 , що становить 21/100 частин квартири належить на праві власності ОСОБА_5 .

В той же час як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1352 від 07.08.2000 року Радянській районній у м.Києві державній адміністрації та ДКП «Київжитлоспецексплуатація» було надано вказівку відселити у встановленому законодавством порядку мешканців будинку АДРЕСА_8 , житлова площа квартир яких зберігається після реконструкції будинку, у маневрений фонд на час проведення реконструкції будинку.

На виконання зазначеного розпорядження Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація прийняла розпорядження №331 від 01.03.2005 року за яким надано у власність ОСОБА_7 , одній, 1942 року народження однокімнатну квартиру АДРЕСА_9 за умови виконання п.3 цього розпорядження. Також зазначено, що ОСОБА_7 зареєстрована в однокімнатній приватизованій квартирі АДРЕСА_1 , житлова площа надається для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції.

Згідно з цим же розпорядженням, надано у власність ОСОБА_5 , одній, 1922 року народження однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 за умови виконання п.3 цього розпорядження. Також зазначено, що ОСОБА_5 зареєстрована в одній приватизованій кімнаті загальної квартири АДРЕСА_11 , житлова площа надається для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції.

В той же час Київському міському бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна враховуючи згоду, громадян, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на переселення, необхідно було анулювати реєстрацію права власності громадян на раніше займані жилі приміщення, зокрема і ті, що належали ОСОБА_7 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_12 та ті, що належали ОСОБА_5 , а саме: одну кімнатну в квартирі АДРЕСА_11

Згідно з п.4 Розпорядження Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації мало видати свідоцтва про право власності на жилі приміщення, після передачі відселюваними правовстановлюючих документів на раніше займані жилі приміщення.

Актом державної приймальної комісії від 17.12.2009 року, 6-й під`їзд житлового будинку АДРЕСА_8 введено в експлуатацію після реконструкції.

Розпорядженням Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.03.2010 року за №171 затверджено акт державної приймальної комісії від 17.12.2009 року та зазначено, що внаслідок реконструкції в 6-му під`їзді будинку АДРЕСА_8 , зокрема, 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 46,0 кв.м. замість квартири АДРЕСА_4 , а замість частини квартири АДРЕСА_3 та частини квартири АДРЕСА_13 .

24.07.2006 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно з яким належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_7 заповіла ОСОБА_8 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті була відкрита спадкова справа №265 Першою київською державною нотаріальною конторою.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини звернулись:

-20.03.2006 року ОСОБА_8 , за заповітом

-01.06.2006 року ОСОБА_1 , за законом (племінниця)

-04.08.2006 року - ОСОБА_4

Спадщину прийняла позивач, подавши заяву про прийняття спадщини та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в банківській установі.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що заповіт на день смерті ОСОБА_5 є чинним.

Постановою ОСОБА_9 , державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори від 24.10.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на тій підставі, що не надані правовстановлюючі документи на квартиру та у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності за померлою на вказану квартиру.

Варто зазначити, що оскільки ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно з яким належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_7 заповіла ОСОБА_8 , проте на даний час квартири не існує, замість неї створена після реконструкції інша квартира, на яку не було належним чином отримане свідоцтво про право власності, тому відповідно ОСОБА_8 втратив законом передбачене право на отримання квартири в порядку спадкування за заповітом.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією актового запису про смерть.

Згідно із копією спадкової справи №34-2012, яка заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 . Матеріали спадкових справ не містять інформації, що спадкоємці виявили бажання отримати в спадщину квартиру в будинку АДРЕСА_14 .

Із заявою про прийняття спадщини звернувся 11.10.2012 року ОСОБА_2 та отримав в спадщину банківські вклади та земельну ділянку.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач проживає з 2005 року в квартирі АДРЕСА_1 та сплачує квартирну плату.

В судовому засідання ОСОБА_10 як свідок пояснила, що ОСОБА_1 з 2005 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 та будь-яких претензій від будь-яких осіб щодо користування квартирою не було.

Свідоцтво про право власності на вказану квартиру ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_1 не оформлювалось.

Як встановлено в судовому засіданні, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (в рівних долях) на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2004 року, тобто до здійснення реконструкції.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений висновок зробила Велика палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (з моменту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - 22.03.2010 року) протягом десяти років, тому суд вважає, що є законом передбачені підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м. за набувальною давністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_15 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула