У Х В А Л А

18 лютого 2020 року

м. Київ

Справа № 337/3375/17

Провадження № 14-27цс20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі - ГУ НП в Запорізькій області), Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Прокуратура Запорізької області, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування,

за касаційними скаргами заступника прокурора Запорізької області, ГУ НП в Запорізькій області на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року у складі судді Гнатик Г. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В. та

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКС України на його користь 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, а також понесені витрати на правову допомогу.

На обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному 18 грудня 2012 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002697, а слідчі, які здійснювали та здійснюють досудове слідство в указаному кримінальному провадженні, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків протягом тривалого часу не направляли справу до суду, не з`ясовували фактичні обставини справи, чотири рази виносили постанови про закриття кримінального провадження. Ці постанови в подальшому скасовувалися ухвалами слідчого судді за його скаргами через безпідставність та необґрунтованість. З метою сприяння досудовому розслідуванню він як потерпілий подавав численні клопотання щодо здійснення слідчих дій, проте вони ігнорувалися слідчим, за думкою позивача, через несумлінне виконання слідчим своїх службових обов`язків.

Позивач вказував, що ухвалами слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя слідчий у кримінальному провадженні № 0002697 неодноразово зобов`язувався здійснити певні процесуальні дії, зокрема, надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення, розглянути клопотання потерпілого, повідомити про результати розгляду заявника, проте ухвали суду не вплинули на дотримання слідчими вимог процесуального законодавства.

Позивач вважав, що незаконними рішеннями і бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування йому як потерпілому у кримінальному провадженні завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях, відчутті втрати, розчарування, порушенні звичного способу життя, яку він оцінив у розмірі 50 000,00 грн.

Крім того, позивач вважав, що внаслідок неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами органу досудового розслідування йому завдано майнову шкоду у розмірі 10 000,00 грн, яка полягає у витратах на правову допомогу під час досудового розслідування кримінального провадження № 0002697.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 240,00 грн та витрати на правову допомогу у сумі 16 018,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ухвалах слідчого судді встановлено неправомірність дій посадових осіб органу досудового розслідування, у провадженні яких перебувало кримінальне провадження, тому вбачаються передбачені законом підстави для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами органу досудового розслідування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що такий розмір є співмірним з тривалістю порушень прав позивача, обсягом і характером завданої йому з боку уповноважених органів держави немайнової шкоди; стягнення у такому розмірі не є надмірним та враховує інтереси обох сторін, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу Прокуратури Запорізької області залишено без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року залишено без змін. Стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що підставою для відшкодування моральної шкоди є встановлена ухвалами слідчого судді під час досудового розслідування неправомірність рішень та протиправна бездіяльність слідчого в частині невиконання своїх службових обов`язків.

Разом з цим апеляційний суд вважав обґрунтованим і справедливим визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди.

У касаційних скаргах заступник прокурора Запорізької області та ГУ НП в Запорізькій області, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалами Верховного Суду від 26 липня та 08 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаними касаційними скаргами.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п`яту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з якою суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України помилковими.

Слід зазначити, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду керувалася тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для формування єдиної правозастосовчої практики.

На думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виключна правова проблемау цій справі пов`язана з:

1) визначенням, яке правове значення має постанова слідчого судді про скасування процесуальної постанови слідчого у кримінальному провадженні;

2) чи є вона самодостатньою правовою підставою на підтвердження неправомірності дій слідчих органів та їх вини у завданні шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки з`ясування цих питань не можна вважати виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах.

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на теперішній час) передбачено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Крім цього, у силу вимог статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на теперішній час) суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відповідно до частини першої статті 25 ЦПК України.

Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування норм матеріального права судами першої й апеляційної інстанцій, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків, і такі механізми є ефективними.

Крім цього, як виключну правову проблему визначено неоднозначність (суперечливість) судової практики судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій з вирішення вказаних правових питань у тотожних справах, що призводить до надмірного правозастосовчого розсуду, а також потреба розвитку права.

При цьому колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на такі судові рішення.

У справі № 233/215/16-ц (касаційне провадження № 61-30308св18), в якій вирішувалась вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю працівників поліції та Прокуратури Донецької області, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій вважали, що позивач не надав доказів протиправності діяння (бездіяльності) відповідачів й зазначили, що судове оскарження постанов про закриття кримінального провадження є процесуальним правом, реалізація якого заявником не має наслідком заподіяння йому у зв`язку з цим моральних страждань. При цьому суди врахували і підстави скасувань відповідних постанов слідчого у кримінальному провадженні.

У справі № 638/14536/16-ц у подібних правовідносинах, відмовляючи у позові, місцеві суди зазначили, що оскарження позивачем процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи у кримінальному провадженні, а скасування таких рішень у судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, і задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією.

У справі № 638/233/18 місцеві суди зазначили, що сам факт постановлених ухвал слідчих суддів Ленінського та Дзержинського районних судів м. Харкова про часткове задоволення скарг позивача, який є потерпілим, на постанови слідчого прокуратури не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу.

Схожі правові висновки зробили місцеві суди у справах № 638/1892/16-ц, № 638/9055/15-ц, № 638/14260/16-ц (касаційне провадження № 61-11766св18), № 686/7576/18, № 686/10651/18 (касаційне провадження № 61-305св19), № 686/20079/18, № 686/24243/18-ц (касаційне провадження № 61-7017св19), № 686/22133/18, № 686/22462/18, № 686/26653/18 (касаційне провадження № 61-12277св19).

У справі № 760/18955/16-ц у постанові від 23 травня 2019 року Київський апеляційний суд зробив висновок, що сам по собі факт неодноразового винесення постанов про закриття кримінального провадження та в подальшому їх скасування слідчими суддями не свідчить про протиправність дій прокуратури і поліції та завдання моральної шкоди позивачу.

Однак у справі № 638/12259/16 (касаційне провадження № 61-14157св18) місцеві суди зробили висновок, що внаслідок бездіяльності слідчого при розгляді клопотань у кримінальному провадженні, враховуючи, що така бездіяльність підтверджена постановами слідчого судді при скасуванні процесуальних постанов слідчого, існують передбачені законом підстави для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди.

У справі № 686/20012/18 (касаційне провадження № 61-3491св19) в аналогічних правовідносинах, в якій вирішувалась вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого та рішенням прокурора, суди частково задовольнили позов, мотивуючи протиправність дій відповідача скасуванням слідчим суддею постанов слідчого у кримінальному провадженні.

Схожі правові висновки, а саме, що скасування слідчим суддею постанов слідчого у кримінальному провадженні є самодостатньою підставою для неправомірності дії відповідача й відшкодування моральної шкоди, зробили місцеві суди у справах № 638/6944/16-ц, № 638/17403/15-ц, № 638/12068/16-ц.

Указані судові рішення, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, свідчать про застосування судами принципово різного підходу у тлумаченні положень Цивільного кодексу України щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування при скасуванні слідчим суддею процесуальних постанов слідчого у кримінальному провадженні.

Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі - Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) (стаття 1 цього Закону).

Згідно із частиною першою статті 6 Закону № 3262-IV кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до ЄДРСР (частина третя статті 6 Закону № 3262-IV).

Проаналізувавши зміст судових рішень у наведених колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з відомостями з ЄДРСР усі вказані колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду судові рішення переглядалися у касаційному порядку.

У деяких справах Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду залишав без змін судові рішення про відмову в задоволенні позову, а саме: № 233/215/16-ц (касаційне провадження № 61-30308св18), № 638/14536/16-ц (касаційне провадження № 61-19648св18), № 638/233/18 (касаційне провадження № 61-42356св18), № 638/14260/16-ц (касаційне провадження № 61-11766св18), № 686/7576/18 (касаційне провадження № 61-43847), № 686/10651/18 (касаційне провадження № 61-305св19), № 686/20079/18 (касаційне провадження № 61-5360св19), № 686/24243/18-ц (касаційне провадження № 61-7017св19), № 686/22133/18 (касаційне провадження № 61-10591св19), № 686/22462/18 (касаційне провадження № 61-17648св19), № 686/26653/18 (касаційне провадження № 61-12277св19), № 760/18955/16-ц (касаційне провадження № 61-12025св19).

При цьому у постанові у справі № 638/14536/16-ц (касаційне провадження № 61-19648св18) міститься посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, а також Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

У постанові у справі № 686/20079/18 (касаційне провадження № 61-5360св19) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

У постанові у справі № 686/26653/18 (касаційне провадження № 61-12277св19) є посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18.

У постанові у справі № 760/18955/16-ц (касаційне провадження № 61-12025св19) міститься посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18).

В інших справах Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду залишив без змін судові рішення про задоволення (часткове задоволення) позову, а саме: № 638/1892/16-ц (касаційне провадження № 61-41040св18), № 638/12259/16 (касаційне провадження № 61-14157св18), № 686/20012/18 (касаційне провадження № 61-3491св19), № 638/6944/16-ц (касаційне провадження № 61-2986св18), № 638/17403/15-ц (касаційне провадження № 61-31477св18).

Зокрема, у постанові у справі № 638/1892/16-ц (касаційне провадження № 61-41040св18) вказано посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

У постанові у справі № 638/6944/16-ц (касаційне провадження № 61-2986св18) є посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

У постанові у справі № 638/17403/15-ц (касаційне провадження № 61-31477св18) вказано посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Крім цього, у справі № 638/9055/15-ц (касаційне провадження № 61-20721св18) 28 листопада 2018 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду ухвалив нове судове рішення (постанову), яким у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовив. На обґрунтування цього рішення Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду послався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 липня 2018 року (провадження № 61-7053зпв18), 04 липня 2018 року (провадження № 61-11766св18), 31 жовтня 2018 року (провадження № 61-7478св18).

У справі № 638/12068/16-ц (касаційне провадження № 61-203св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду скасував оскаржуване судове рішення та направив справу на новий судовий розгляд.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною четвертою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Разом з тим відповідно до підпункту 7 пункту 1 «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Однак справу № 337/3375/17 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду не з підстав, передбачених частиною четвертою статті 403, підпунктом 7 пункту 1 «Перехідні положення» ЦПК України (відступ від висновків), а з підстави, установленої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України (виключна правова проблема).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не обґрунтувала наявність підстави, передбаченої частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд відповідній колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 40, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Прокуратура Запорізької області, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, за касаційними скаргами заступника прокурора Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2019 року - повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко

Т. О. Анцупова В. С. Князєв

С. В. Бакуліна Л. М. Лобойко

В. В. Британчук Н. П. Лященко

М. І. Гриців О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима В. В. Пророк

В. І. Данішевська Л. І. Рогач

Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич

О. С. Золотніков О. Г. Яновська