П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/9573/19

Провадження № 22-ц/4815/711/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції проголошено

повним текстом:

04.03.2020 у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

відповідач2: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Остапчук Петро Іванович;

за участі: представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - адвоката Кузіна Євгенія Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", ОСОБА_2 про скасування арешту на рухоме майно (автомобіль) та виключення з договору застави автомобіля,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) та ОСОБА_2 про скасування арешту на рухоме майно (автомобіль) та виключення з договору застави автомобіля.

Мотивуючи вимоги, вказувалося, що він є власником автомобіля марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 .

Спірний автомобіль було ним придбано у листопаді 2013 року в ОСОБА_3 , про що 28 листопада 2013 року видано свідоцтво ТЗ НОМЕР_2 ) 4-ВРЕР УДАІ УМВС України в Тернопільській області і було присвоєно державний номерний знак НОМЕР_3 . Позивач не знав і не міг знати, що придбаний транспортний засіб перебував у заставі, здійсненій ОСОБА_2 . Цей відповідач, знаючи, що автомобіль продав 18 вересня 2007 року на користь ОСОБА_4 , незаконним шляхом передає його в заставу банку і за допомогою працівників АТ КБ "Приватбанк" отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 червня 2017 року на спірний транспортний засіб накладено арешт.

Вважає, що обтяження автомобіля через його заставу і накладення судом арешту на транспортний засіб, який є його власністю, є помилковим та необґрунтованим, а тому просить скасувати арешт на автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 , який зареєстрований в сервісному територіальному центрі 6143 в м. Кременець Тернопільської області за ОСОБА_1 та виключити спірний транспортний засіб з договору застави автотранспорту №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, запис №1, зареєстровано 12 листопада 2007 року за №6009432, тип обтяження: застава рухомого майна.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 березня 2020 року позов задоволено повністю.

Скасовано арешт на рухоме майно, а саме на автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 , що зареєстрований в сервісному територіальному центрі 6143 в м. Кременець Тернопільської області, вулиця Шевченка, 67, Тернопільської області за ОСОБА_1 .

Виключено автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА , 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 з договору застави автотранспорту №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року та Держанвого реєстру обтяжень рухомого майна, заспи №1, зареєстровано 12 листопада 2007 року за №6009432, тип обтяження: застава рухомого майна.

Стягнуто пропорційно із обох відповідачів на користь ОСОБА_1 по 1 536, 80 гривень судового збору та по 10 600 гривень витрат на правничу допомогу з кожного.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2020 року виправлено допущені описки у рішенні Рівненського міського суду Рівненської області від 04 березня 2020 року, вважаючи правильними

двадцять восьмий мотивувальної частини рішення такого змісту:

"Із врахуванням наведеного суд вважає, що із ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 слід стягнути солідарно на користь ОСОБА_1 понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 536, 80 гривень та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 500 гривень";

четвертий абзац резолютивної частини рішення такого змісту:

"Стягнути солідарно із ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 536, 80 гривень";

п`ятий абзац резолютивної частини рішення такого змісту:

"Стягнути солідарно з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати на отримання правової допомоги у розмірі 10 500 гривень".

У поданій апеляційній скарзі представник банку - адвокат Білоус А.В. покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що арешт на спірний автомобіль накладено ухвалою суду як забезпечення позову АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення. Тобто ця вимога суперечить правилам ст. 158 ЦПК України щодо визначеного процесуальним законом порядку скасування забезпечення позову.

Вважає, що законодавством не передбачено такого способу захисту прав особи як виключення автомобіля з договору застави автотранспорту. Тим паче, позивач не є стороною договору застави №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року і додаткової угоди №1 від 20 листопада 2007 року до договору застави. Оскільки ці договори є правомірними, не оспорювалися, а тому підстави для виключення автомобіля відсутні.

Щодо виключення автомобіля з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, то ОСОБА_2 було надано в заставу автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 . Тобто право розпорядження заставодавця обмежене згодою заставодержателя.

Натомість своєї згоди на відчуження предмета застави банк не надавав, а відтак відповідно до ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження.

Заявник переконаний, що участь адвоката у судових засіданнях, яка визначена у кількості годин, є завищеною, а розмір витрат на його оплату має бути співмірним зі складністю справи та виконаних ним робіт (наданих послуг); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робі тощо. Тобто відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості і тому підлягає зменшенню.

З огляду на викладені обставини просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а оскаржуване рішення - без задоволення. При цьому посилається на навмисне замовчування АТ КБ "Приватбанк" обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, і вказують про обґрунтованість вимог позивача. Оскільки він набув право власності на правомірним підставах, тому є добросовісним набувачем. Щодо судових витрат у справі, то вважав їх розмір обґрунтованим та доведеним.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірний автомобіль є порушеним через укладення ОСОБА_2 договору застави всупереч положенням законодавства після відчуження цього транспортного засобу на користь третьої особи. Тобто, придбаваючи автомобіль у третьої особи уже після продажу його ОСОБА_2 і передачі в заставу банку, позивачу не було відомо про його обтяження.

Оскільки договір про заставу транспортного засобу в частині передачі автомобіля під обтяження є недійсним (нікчемним) в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України, тому предмет застави не міг бути переданий в рахунок забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивачем.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Судом з`ясовано, і ці обставини не оспорюються, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 є титульним власником автомобіля марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА , 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 . Цей факт підтверджено і результатами аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ МВС України від 02 січня 2020 року.

Як стверджує позивач, про наявність арешту, який було накладено ухвалою Рівненського міського суду від 23 червня 2017 року, про включення до державного реєстру обтяжень рухомого майна, запис №1, зареєстрованого 12 листопада 2007 року, та про існування договору застави автотранспорту №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року він дізнався у червні 2017 року.

З огляду на наведені обставини між сторонами у справі виникли спірні правовідносини, через що у травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до АТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_2 про скасування арешту на майно (автомобіль) та виключення його з договору застави.

При цьому позивач вказує про шахрайський спосіб укладення ОСОБА_2 07 листопада 2007 року договору застави автотранспорту №0711/19/ТЗ із ЗАТ КБ "Приватбанк" з метою забезпечення одержання кредитних коштів у розмірі 60 000 доларів США за кредитним договором №0711/19 від того ж числа.

Незаконність його дій полягає у тому, що станом на день укладення цього договору спірний автомобіль уже було відчужено ним 18 вересня 2007 року на користь ОСОБА_4 , тобто він уже не був власником і не міг вчиняти щодо транспортного засобу будь-яких дій, пов`язаних з володінням, розпорядженням чи користуванням.

В подальшому, 06 травня 2008 року, ОСОБА_4 зняв для реалізації автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА , 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 , а його придбав ОСОБА_3 ОСОБА_3 цей автомобіль було зареєстровано в АТМ системі як Mercedes-Benz, 311 D, 2148, 2000, білий, двигун № НОМЕР_6 , кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 , свідоцтво ТЗ НОМЕР_8 від 12.06.2008.

В листопаді 2013 року даний транспортний засіб було придбано ОСОБА_1 і 28 листопада 2013 року видано свідоцтво ТЗ НОМЕР_2 ) 4-ВРЕР УДАІ УМВС України в Рівненській області та присвоєно д.н.з. НОМЕР_3 .

З доводами та вимогами позивача погодився і суд попередньої інстанції. Між тим, колегія суддів приходить до переконання про скасування оскаржуваного рішення та відмову в позові, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває цивільна справа за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на заставлене майно. Ухвалою Рівненського міського суду від 23 червня 2017 року, що набрала законної сили, позов банку забезпечено шляхом накладення арешту на рухоме майно, а саме на автомобіль марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 , через заборону будь-яким особам укладати угоди щодо цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення, що становить 340 875, 07 гривень.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

З роз`яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. четвертому п. 9 своєї постанови від 03 червня 2016 року №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", вбачається, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу (частина третя статті 154 ЦПК - аналогічні положення містяться і в ст. 158 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року).

При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутися лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору (частина четверта статті 154 ЦПК України - аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 158 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року).

Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону України "Про виконавче провадження").

Тобто ОСОБА_1 як відповідач у справі за позовом банку про звернення стягнення на заставлене майно, де 23 червня 2017 року було його забезпечено шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, повинен звернутися до суду, який постановив цю ухвалу, з клопотанням про скасування вжитих заходів забезпечення позову. Натомість правом пред`являти позов про скасування арешту на транспортний засіб, обраного судом як забезпечення позову, на підставі закону він не наділений.

Крім того, суд при вирішенні справи покликається на норми ч. 2 ст. 215 ЦК України, які регулюють поняття, застосування і наслідки недійсності правочину, якщо така недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Однак про те, що договір застави автотранспорту №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року є нікчемним, позивач не посилався, відповідних обґрунтувань з цього приводу не наводив і доказів про ці обставини не надавав. Поготів, на положення закону, які би вказували про нікчемність зазначеного договору застави, ОСОБА_1 не покликався, як і відсутні такі вказівки і в оскаржуваному рішенні.

Щодо визнання недійсним договору застави автотранспортного засобу №0711/19/ТЗ від 07 листопада 2007 року, то такої матеріально-правової вимоги позивачем не заявлялося.

Статтею 204 ЦК України передбачено правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Норми ст.ст. 572, 574 ЦК України вказують про те, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що договір застави автотранспортного засобу продовжує свою дію, створює для сторін та заінтересованих осіб певні права і обов`язки, сторонами чи іншими заінтересованими особами він не оспорювався, а тому дане обтяження автомобіля марки "Daimler - Chrysler", модель 903, 6 КА, 2000 року випуску, тип ТЗ автобус D пасажирський, кузов/шасі № НОМЕР_1 , є чинним.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.

Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Мотивами для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до застосування норм матеріального права, які не підлягали застосуванню.

З огляду на те, що заявником при поданні апеляційної скарги сплачено 2,305, 20 гривень судового збору, тому за правилами ч.ч. 1-3, 13 ст. 141 ЦПК України ця сума підлягає компенсуванню ОСОБА_1 на користь банку.

На підставі ст.ст. 204, 572, 574 ЦК України, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 березня 2020 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в позові до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", ОСОБА_2 про скасування арешту на рухоме майно (автомобіль) та виключення з договору застави автомобіля.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 2 305 (дві тисячі триста п`ять) гривень 20 копійок судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 ; місце прож.: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_9 .

Відповідач1: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"; місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м. Київ 01001; к/р: НОМЕР_10 у НБУ; МФО: 305299; ; ІПН: 21.

Відповідач2: ОСОБА_2 ; місце прож.: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_11 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 08.09.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук