Ухвала

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 199/3311/19

провадження № 61-11920ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа - державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанов Сергій Олександрович, про скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), назву якого було змінено на Акціонерне товариство «Перший український міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), здійсненої на підставі рішення державного реєстратора Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (далі - Державний реєстратор) Молчанова С. О., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38612861 від 08 грудня 2017 року.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 16 листопада 2007 року між нею і Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» було укладено кредитний договір № 5764191, за яким банк надав їй кредит в розмірі 33 370 доларів США зі сплатою 11,9 % річних, строком до 16 листопада 2027 року для придбання нерухомості. На підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , їй належала квартира АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 листопада 2027 року вона передала вказану квартиру в іпотеку банку. Згідно з пунктом 1.6 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням в повному обсязі, що визначається згідно з кредитним договором, договором іпотеки та чинним законодавством України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані з реалізацією прав, що випливають з договору іпотеки, зокрема пов`язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.7.1. зазначеного договору передбачено, зокрема задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, що є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38612861, від 08 грудня 2017 року Державний реєстратор Молчанов С. О. зареєстрував право власності ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки. При цьому список акредитованих суб`єктів державної реєстрації, розміщений на сайті Міністерства юстиції України, не містить посилань на Дніпропетровську обласну філію комунального підприємства «Центр державної реєстрації». Крім того, в порушення вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідач не надав Державному реєстратору копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця та документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з часу отримання іпотекодавцем (боржником) цієї вимоги. При реєстрації права власності на квартиру на підставі іпотечного застереження банк не робив експертної оцінки предмета іпотеки та здійснив примусове відчуження права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , здійсненої за ПАТ «ПУМБ» на підставі рішення Державного реєстратора Молчанова С. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38612861, від 08 грудня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що реєструючи право власності на спірну квартиру за відповідачем, Державний реєстратор не звернув уваги на відсутність документів, передбачених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, а банк передчасно реалізував своє право на задоволення вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - вчинив такі дії під час дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ «ПУМБ» залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

07 серпня 2020 року АТ «ПУМБ» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга АТ «ПУМБ» обґрунтована тим, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (щодо вмотивованості рішення), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц та від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц. Так, у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц зазначено: «Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору». Відтак, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. У постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц викладено такий висновок: «Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду». Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивач приховала наявність в її власності квартири АДРЕСА_2 , а також те, що позивач не проживає у спірній квартирі, а лише зареєстрована в ній. Суди дійшли помилкових висновків про ненадання Державному реєстратору необхідних документів, оскільки вони спростовуються інформацією, що міститься у витязі про державну реєстрацію речових прав від 08 грудня 2017 року № 106809333.

Зі змісту наведених доводів касаційної скарги вбачається, що скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Так, в оскаржуваних судових рішеннях суди дійшли висновку про те, що мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Однак право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає реалізації.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, а саме: «Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження».

Постанова Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, на яку посилається заявник, ухвалена раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, а тому наведені в ній висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17, від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, тому доводи заявника про неврахування цих позицій є безпідставними. Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного в договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, однак таке стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог і не може бути реалізоване під час дії мораторію введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Аргументи заявника про неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17, є неспроможними, оскільки вони зводяться до незгоди із встановленими судами обставинами та оцінкою ними доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до таких висновків.

З огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо застосування судами норм права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі посилання заявника на недослідження судами зібраних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа - державний реєстратор Дніпропетровської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчанов Сергій Олександрович, про скасування державної реєстрації права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов