Справа № 212/5388/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Чорного І.Я.,

з участю секретаря с/з Поперечної А.С.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду міста Кривого Рогу цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

в червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 14 березня 2008 року по 02 травня 2019 року з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу 11.09.2013 року позивач набув у приватну власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира придбана на його ім`я за договором купівлі-продажу.

Вищезазначена квартира була придбана ним за його особисті кошти які він отримав від продажу 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 , що належали йому до шлюбу.

В зв`язку з наведеним, позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.07.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

19.07.2019 року позивачем подана уточнена позовна заява.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.12.2019 року витребувано з Другої криворізької державної нотаріальної контори копію нотаріальної справи договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою суду від 13.01.2020 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги позивача не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, та сторонами не заперечується, що з 14 березня 2008 року по 02 травня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області справа 212/2463/19.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи за час перебування у шлюбі 11.09.2013 року позивачем ОСОБА_1 була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 72,21 кв.м., що складається з трьох кімнат, житловою площею 46,2 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі за № 2-2068.

Позивач вказує на те, що 11.09.2013 року він набув у приватну власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за його особисті кошти які він отримав від продажу 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 , що належали йому до шлюбу.

В підтвердження даної обставини позивачем долучено до справи Попередній договір від 09.09.2013 та зазначено, що грошові кошти від продажу належного йому нерухомого майна йому були передані одразу після підписання Попереднього договору, а саме 09.09.2013 року.

Однак, суд не приймає зазначені пояснення позивача ОСОБА_1 з врахуванням наступних, встановлених в судовому засідання обставин.

Так, відповідно до Попереднього договору від 09.09.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що діє від імені ОСОБА_7 , сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1, цього Догорору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим Договором. Нерухомим майном є 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 , що належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності.

У п. 2.1. Договору зазначено, що продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначене майно за ціною 106 000,00 грн. на дату укладання Основного договору купівлі-продажу.

Як вбачається з п.2.2 Попереднього договору, який було укладено 09 вересня 2013 року, ціну вказану п.2.1 Договору, покупець сплачує продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення Основного договору.

Крім цього у п.4.1.2. попереднього договору зазначено, що одразу після підписання основного договору покупець зобов`язується сплатити ціну домоволодіння вказану в п.2.1 цього договору.

Відповідно до договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 11.03.2014 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., реєстраційний № 2-476, позивач ОСОБА_1 продав а ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_7 придбала 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 .

Водночас, відповідно до п.1 зазначеного договору покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму, та відповідно до п. 4 договору продаж зазначеної частки домоволодіння здійснюється за певну суму, яка отримана продавцем від покупця до підписання цього договору.

Аналіз зазначених договорів в сукупності дозволяє зробити вистовок, що позивач ОСОБА_1 отримав кошти за продані ним 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 безпосередньо перед укладення договору купівлі - продажу частки домоволодіння від 11.03.2014 року, а не при укладенні Попереднього договору від 09.09.2013 року, як зазначає позивач. Що в свою чергу повністю спростовує обставини, на які позивач посилається.

Крім цього, під час підписання договору купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 , нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори було засвідчено заяву відповідача ОСОБА_4 , в якій вона дає згоду її чоловіку ОСОБА_1 на укладання договору купівлі-продажу квартири та підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю, і придбана квартира буде також об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу, договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Як вбачається з наданих позивачем ОСОБА_1 договорів, що наявні в матеріалах даної справи, спірну квартиру АДРЕСА_1 було придбано за 81 000,00 грн. та передано гроші продавцю в момент підписання цього договору, а саме 11.09.2013 року, а кошти за продаж 3/5 частки домоволодіння під номером АДРЕСА_2 , сплачено позивачу ОСОБА_1 лише 11.03.2014 року, тому суд не приймає доводи позивача, що спірну квартиру АДРЕСА_1 позивачем придбано за особисті кошти, які він отримав від продажу 3/5 домоволодіння.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Суд зазначає, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем ОСОБА_1 не спростовано, оскільки матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження, що спірне майно придбане за його особисті кошти.

Відповідно до ч.2 ст.78 КК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, тому його позов не підлягає до задоволення.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.09.2020року.

Суддя: І. Я. Чорний