Справа № 645/4850/16-ц
Провадження № 2/645/77/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Бабкової Т.В.,

при секретарі судових засідань - Малій О.Л.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чепурної Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Афанасьєва В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини,

в с т а н о в и в:

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності в порядку спадкування за заповітом: на квартиру АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.02.2017 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн. скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові. В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.07.2018 року касаційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 09.02.2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімє`ю разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2018 року справу передано на розгляд судді Бабковій Т.В.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2018 року вказану цивільну справу прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкової Т.В., розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.

22.11.2018 року позивачем ОСОБА_1 подано уточнений позов. в якому він просив встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що з 1987 року він постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , у них був спільний бюджет, вони спільно вели всі витрати по утриманню житла, сплати комунальних послуг тощо. За спільні кошти утримували матір ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за спільні кошти поховали її, а після її смерті несли витрати на утримання квартири АДРЕСА_2 , яка перейшла в порядку спадкування за заповітом до ОСОБА_3 . На момент, коли позивач почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 , шлюб між ним та його першою дружиною був розірваний. Чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. Після її смерті залишилась спадщина, яка складається з: квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 . За життя ОСОБА_3 на випадок смерті зробила заповіт на користь позивача на все належне їй на праві власності майно. Позивач зазначає, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 він постійно проживав разом із спадкодавцем, у зв`язку з чим спадщину після померлої прийняв. Проте державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори постановою від 24.09.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 , з посиланням на пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, доводи позивача про постійне проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини не були прийняті до уваги, оскільки позивач не зміг документально це підтвердити. У серпні 2018 року позивач знову звернувся до Дванадцятої Харківськоїї державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що він прийняв спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте знову отримав відмову, оскільки не надав необхідних документів для вчинення нотаріальних дій. Позивач вказує, що встановлення факту постійного проживання разом із ОСОБА_3 на момент її смерті йому необхідно для підтвердження прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

03.12.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не створює правових наслідків відповідно до заявленої мети щодо прийняття та оформлення спадщини. З метою оформлення спадщини у такому випадку, необхідно звертатися з вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з вимогою про встановлення факту проживання однією сім`ю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

03.12.2018 року відповідачем ОСОБА_2 подані заперечення проти заяви про уточнення позову, посилаючись на те, що заява про уточнення позову є безпідставною та не відповідає вимогам процесуального закону, виходячи з наступного. Так, позивач звернувся до суду з проханням про встановлення факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак, позивач у заяві про уточнення позову зазначає, що не змінюючи підстави і предмет позову, вважає за необхідне привести позовні вимоги в частині встановлення факту проживання разом із спадкодавцем у відповідність вимогам правових норм, на які він посилається, обґрунтовуючи свій позов, конкретизувати деякі з обставин, що складають підставу позову. Відповідач звертає увагу, що твердження позивача є завідомо неправдивим і вводить суд в оману. Позивач намагається свідомо не вказувати того, що позовні вимоги не сформульовані про встановлення саме факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому позивач не зазначає про те, що в своєму позові він також посилався на те, що проживав однією сім`єю із спадкодавцем, що вони робили спільні витрати по утриманню майна. Крім того, позивач у своєму позові стверджував, що саме факт проживання однією сім`єю підтверджується відповідними документами, про те, що факт проживання однією сім`єю підтверджується показаннями свідків. Тобто, позивач посилався не тільки не постійне проживання, а й фактично в позовній заяві стверджував, що факт проживання однією сім`єю підтверджується відповідними доказами. Крім того, позивач стверджує, що не змінює заявою про уточнення позову предмет і підставу позову, однак у своїй заяві посилається на ч. 2 ст. 11 ЦПК України. Тобто, це свідчить про те, що позивач усвідомлює, що відбувається зміна предмета позову в завуальований спосіб і, керуючись цією ж нормою, просить суд фактично змінити позовні вимоги. Що стосується уточнень, відповідач зазначає, що такі уточнення не можуть по суті змінювати предмет позову або підставу позову, оскільки це суперечить положенням ч. 4 ст. 49 ЦПК України. Відповідач зазначає, що заявою про уточнення позову позивач кардинально намагається змінити матеріально-правову вимогу, яка вже не стосується факту проживання однією сім`єю, а стосується зовсім іншого юридичного факту, який передбачений зовсім іншими нормами права. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивачем з незрозумілих мотивів надано копію постанови Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 07.08.2018 року. По суті вказана постанова підтверджує ті обставини, які існували при зверненні позивача із первинним позовом. Вказана постанова ніяких фактичних обставин не змінює, оскільки постійне проживання із спадкодавцем не підтверджено. На підставі викладеного, відповідач просить заяву позивача про уточнення позову повернути позивачу.

07.12.2018 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якій він вказує на те, що відповідачем у відзиві некоректно витлумачена позиція, яку висловив Верховний Суд при касаційному перегляді цієї справи щодо предмета спору, вибірково наведені речення з постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року. Вказав, що Верховний суд у постанові від 18.07.2018 року , скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції у цій справі, встановив, що ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання права власності на спадщину за заповітом, суди першої та апеляційної інстанції не дослідили і не перевірили доводів ОСОБА_1 щодо факту його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, що має значення для правильного вирішення спору, не посилались на докази на їх підтвердження. Тобто, на думку Верховного Суду правільне вирішення справи- це встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та визнання у зв`язку з цим права власності на спадкове майно. І в матеріалах справи є докази на підтвердження цього факту, які суд перелічив в своїй постанові. Щодо спростувань стверджень позивача про зміну підстави та предмета позову, останній зазначає, що позовна заява не містить посилань на ч. 5 ст. 256 ЦПК України, тобто встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, або на ч. 1 ст. 1264 ЦК України -проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років. При первісному зверненні з позовною заявою він посилався на ст. 156 ЦПК України та на ч. 3 ст. 1268 ЦК України- за правилами якої, спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Тому не буде зміною предмета або підстав позову його уточнення позову, тобто приведення формулювання предмета позову у відповідність із фактичною вимогою, приведення позовних вимог в частині встановлення факту проживання разом із спадкодавцем у відповідність вимогам правових норм, на які він посилається, обґрунтовуючи свій позов, конкретизація деяких обставин, що складають підставу позову. Щодо мотивів надання копії постанови Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 07.08.2018 року зазначено, що до позовної заяви позивачем була додана постанова Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 24.09.2016 року, якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 з посиланням на пропуск встановлено шестимісячного строку. Тому для усунення цього недоліку позивач звернувся повторно до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину з підстав, закріплених ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який прийняв спадщину своїм постійним проживанням разом зі спадкодавцем. Постановою Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 07.08.2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 з інших підстав, а саме через те, що ним не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні документи, які підтверджують факт його постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини. Тобто змінені фактичні обставини його звернення до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Щодо зловживання процесуальними правами позивач зазначає, що відповідач, яка звільнена від сплати судового збору, так як є інвалідом 2-ої групи, подає скарги до вищестоящих судів з формальних міркувань, сама по собі зміна формулювання позовної вимоги не призведе до іншого результату. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину. Саме з цих підстав відповідач звернулася до ВССУ з клопотанням про зупинення виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова та Харківського апеляційного суду. Ухвалою ВССУ від 27.03.2017 року зупинено виконання вказаних рішень. Після отримання зазначеної ухвали, в період касаційного перегляду справи, ОСОБА_2 двічі зверталася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовами про визнання права власності на спадщину, на яку претендує позивач. Онук відповідача здійснював на позивача тиск для того, щоб він віддав йому квартиру, яку йому заповідала ОСОБА_3 , в той час, як сама ОСОБА_3 самим заповіту намагалася уникнути ситуації, в якій ОСОБА_2 могла би претендувати на це майно, оскільки була з нею в дуже неприязних відносинах.

14.12.2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано заперечення проти відповіді на відзив, з яких вбачається, що твердження позивача з приводу того, що відповідачем некоректно витлумачена позиція, яку висловив Верховний Суд при перегляді цієї справи, вибірково наведені речення з постанови, є непродуманим, абсолютно безпідставним, з огляду на те, що коректність тієї чи іншої позиції визначати повинен не позивач. По-друге, незрозуміло, що позивач має на увазі під терміном коректність у цьому контексті. По - третє, ані відповідач, ані позивач не наділений процесуальним правом тлумачити позиції Верховного Суду. Позивач стверджує, що Верховним Судом встановлені відповідні обставини у справі. Таке твердження не відповідає процесуальним повноваженням Верховного Суду. Звертає увагу, що Верховний Суд не встановлює обставини. Позивач стверджує, що на думку Верховного Суду правильне вирішення справи - це встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання у зв`язку з цим права власності на спадкове майно. Суд перелічив відповідні докази цьому. По - перше, про встановлення факту саме постійного проживання позивач зазначала починаючи з першої інстанції. По - друге, щодо визнання права власності відповідач акцентує увагу на те, що спір про право власності на даний момент відсутній взагалі. Щодо «назви» позову, «мотивувальної» частини позову, «фактичної вимоги» позивача, відповідач зазначає, що позивач звернувся з позовом з назвою «Про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, визнання права власності на спадщину». Однак, таке твердження не відповідає дійсності, так як так звана назва, з якою звернувся позивач взагалі відсутня у позові, а зазначено тільки «Позовна заява»; у позовній заяві ані процесуальним законодавством, яке було чинне на момент подання позову, ані чинним нині не передбачено зазначення найменування/назви позову. Зміст позовних вимог позивача був сформульований наступним чином: «Про встановлення факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини». Позивач стверджує, що в «мотивувальній» частині позову зазначав про те, що постійно проживав із спадкодавцем. Однак, позивач у своєму позові стверджував, що саме факт проживання однією сім`єю підтверджується відповідними документами та показаннями свідків. Щодо посилання відповідачем у відзиві на встановлення факту проживання чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу та факту проживання однією сім`єю, то наведення таких фактів було прикладом в контексті правомірного на її думку уточнення позовних вимог. Позивач зазначає про якусь «фактичну» вимогу, однак процесуальне законодавство таких термінів не передбачає. Щодо посилання позивача на позицію Верховного Суду у справі № 428/3238/16-ц, відповідач зазначає, що у тій справі було правильно сформульовані позову позовні вимоги із самого початку. Позивач зазначає, що факт спільного проживання і факт проживання однією сім`єю є різновидом постійного проживання. З цього приводу відповідач зазначає, що вказані юридичні факти мають зовсім різні юридичні наслідки, а тому є самостійними юридичними фактами. Позивач зазначає про те, що «суд в резолютивній частині чітко формулює норму закону, на підставі якої постановлено рішення». Однак ч. 5 ст. 265 ЦПК України передбачено чітко, що зазначається в резолютивній частині рішення суду, серед якого немає «суд в резолютивній частині чітко формулює норму закону, на підставі якої постановлено рішення». Щодо зазначення мотивів подання позивачем постанови нотаріальної контори зазначено, що позивач повторно звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Нотаріусом винесено постанову з інших причин - відсутність доказів постійного проживання. Відповідач зазначає, що по суті вказана постанова підтверджує ті фактичні обставини, які існували при зверненні позивача із первинним позовом. Щодо зловживання відповідачем процесуальним правами у 2017 році зазначено, що відповідачем дійсно подавалися два позови у 2017 році, однак в різні проміжки часу. Це зумовлено тим, що перший позов відповідачем направлено засобами поштового зв`язку, однак в канцелярії Фрунзенського районного суду м. Харкова відповідачу повідомили, що дана позовна заява до суду не надходила та відповідач другий позов подала безпосередньо через канцелярію суду. Щодо тиску на позивача, відповідач зазначає, що це є захисною реакцією на її заяву про застосування до позивача заходів процесуального примусу. Відповідач зазначає, що вона із спадкодавцем була у чудових відносинах, допомагала їй грошовими коштами, коли було необхідно і по мірі можливості. Щодо особистої участі відповідача зазначено, що через похилий вік вона не може особисто з`являтися у судові засідання. На підставі викладеного, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

14.12.2018 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про виклик свідків.

14.12.2018 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Афанасьєвим В.І. подано заяву про відвід судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкової Т.В.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.12.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Афанасьєва В.І. про відмову у прийнятті позовної заяви з уточненими позовними вимогами та повернення її позивачу відмовлено.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.12.2018 року провадження по даній цивільній справі зупинено до вирішення питання про відвід судді. Заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Афанасьєва В.І. про відвід судді Бабкової Т.В., подану у даній цивільній справі, передано до канцелярії суду для визначення складу суду відповідно до вимог ч. 1 ст.33 ЦПК України.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2018 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Афанасьєва В.І. про відвід судді Бабкової Т.В., поданій у даній цивільній справі, відмовлено.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від15.01.2019 року поновлено провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2019 року закрито підготовче засідання по справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

25.04.2019 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Афанасьєвим В.І. подані пояснення з приводу доказів, в яких представник відповідача просить не брати до уваги докази, подані позивачем на підтвердження обставин щодо постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час смерті, а саме: відповідь на запит адвоката КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3», виписку з історії хвороби від 05.11.2010 року, довідку КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 7», довідку ПАТ «ХПЗ», квитанції про придбання ліків на лікування спадкодавця, свідоцтво про смерть, рахунок-замовлення на ритуальні послуги, акт-обстеження, складений депутатом, покази свідків про факт проживання разом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Чепурна Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Афанасьєв В.І. заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, запереченнях проти заяви про уточнення позову; запереченнях проти відповіді на відзив, письмових поясненнях з приводу доказів.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Харкові, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно.

Згідно із заповітом від 05.03.2013 року на випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день її смерті, та на що вона за законом матиме право, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Положеннями ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Приймаючи до уваги, що часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_2 , для прийняття її спадщини строк встановлюється з 14.03.2016 року до 14.09.2016 року.

Матеріали спадкової справи № 508/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , засвідчені належним чином копія яких надані Дванадцятою Харківською нотаріальною конторою на виконання ухвали суду про витребування доказів, не містять заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини чи прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у визначені ч.1 ст.1270 ЦК України строки, проте згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в матеріалах спадкової справи № 508/2016, заведеної після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , заяву про прийняття спадщини у встановлений строк подала тітка померлої - відповідачка ОСОБА_2 , більш ніхто з заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв`язку з чим правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 не вбачається.

Крім того, відповідно до матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_1 20.09.2016 року звернувся до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив призупинити оформлення спадкової справи № 508/2016 у зв`язку з наміром звернутись до суду з приводу усунення з кола спадкоємців спадкоємця за законом ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Згідно зі штампом у паспорті ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 з 14.01.1986 року по день смерті вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28.11.2003 року Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 28.11.2003 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2006 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою.

Згідно зі штампом у паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 21.08.1998 року. В судовому засіданні того факту, що він і досі зареєстрований за вказаною адресою позивач не заперечував, проте наполягав на тому, що з 1987 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , в зв`язку з тим, що між ним та ОСОБА_3 склалися фактичні шлюбні відносини, які тривали до часу смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач постійно проживав разом із ОСОБА_3 , а як слід прийняв її спадщину будучи спадкоємцем за заповітом.

Суд зазначає, що вказані доводи позивача підтверджуються сукупністю наданих з його боку доказів.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 у шлюбі не перебував після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 також у шлюбі не перебувала після смерті її чоловіка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про розірвання шлюбу та про смерть та не спростовувалося іншою стороною по справі, а.с. 10, 11, т.1.

Так, акту обстеження будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_4 , складеного комісією у складі депутата селищної ради ОСОБА_8 В. та сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 12.11.2018 року, вбачається, що під час обстеження вказаного будинковолодіння ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за даною адресою, однак фактично з 1987 року по час складення акту за вказаною адресою не проживає, а.с.216 т.1.

З відповіді від 23.09.2016 року головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» на запит адвоката Чепурної Н.В., вбачається, що ОСОБА_1 звертався до поліклініки з метою обстеження та лікування з 2003 року за місцем мешкання: АДРЕСА_3 , а.с.24 т.1.

Під час перебування на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. ОСОБА_11 в листопаді 2010 року відповідно до виписки з історії хвороби в якості домашньої адреси позивачем ОСОБА_1 також зазначалася адреса проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 , а.с.25 т.1.

Зі змісту довідки КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» за № 491, вбачається, що 14.03.2016 року, тобто в день її смерті, вказана довідка надавалася її чоловіку ОСОБА_1 про перебування ОСОБА_3 на лікуванні у неврологічному відділенні № 4 з 25.02.2016 року для надання ОСОБА_1 за містом його роботи на Харківський шарикопідшипниковий завод, а.с.21 т.1.

З наданого позивачем лікарського свідоцтва про смерть № 194 від 15.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» від інфаркту мозку внаслідок стенозу церебральних артерій, вказане лікарське свідоцтво було видано ОСОБА_1 під його особистий підпис, а.с.20 т.1.

За заявою ОСОБА_1 про виплату заробітної плати за січень-лютий 2016 року із зазначенням «для лікування його дружини», яка знаходилась на лікуванні в неврологічному відділенні № 4 КЗОЗ «ХМКЛ № 7» з 25.02.2016 року, ПАТ «Харківський підшипниковий завод» 16.03.2016 року позивачу було виплачено заробітну плату на підставі вищевказаної заяви, а.с.22 т.1.

Позивачем на підтвердження факту придбання для ОСОБА_3 ліків за призначенням лікаря ОСОБА_12 під час перебування КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» з 25.02.2016 року по 14.03.2016 року надано відповідні ч фіскальні чеки аптечних закладів, а.с.26-28 т.1.

Рахунок-замовлення № 000453 на ритуальні послуги від 15.03.2016 року щодо померлої ОСОБА_3 оформлений також на ім`я позивача ОСОБА_1 , а.с.29 т.1.

Наведені данні у сукупності з показами допитаних свідків свідчать на користь доводів позивача, що між ним та ОСОБА_3 на протязі декількох років склалися фактичні сімейні відносини, вони разом постійно мешкали за адресою реєстрації ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , яка була власністю ОСОБА_3 , вели спільний побут, бюджет, турбувалися один одного, в даному житловому приміщенні розташовувалися усі побутові та особисті речі як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , з цієї квартири ОСОБА_1 постійно спрямовував до роботи та повертався після закінчення робочого дню.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , підтвердили, що саме в квартирі АДРЕСА_1 , яка була постійним місцем проживання ОСОБА_3 протягом 30 років постійно проживав разом із нею позивач ОСОБА_1 , в них склалися сімейні стосунки, вони спільно вели побут, господарство, син ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_8 ) ставився до ОСОБА_1 як до батька та називав його батьком. ОСОБА_1 здійснював за ОСОБА_3 догляд, коли вона захворіла, останні роки, під час останнього погіршення здоров`я, коли ОСОБА_3 знепритомніла вдома, власними ключами відкрив квартиру, викликав швидку допомогу та супроводжував ОСОБА_16 в машині швидкої допомоги, доглядав її у лікарні, готував для ОСОБА_16 в цій квартирі їжу і носив її до лікарні, де перебувала ОСОБА_16 . В квартирі заходились речі ОСОБА_1 , з цієї адреси він вирушав до роботи і повертався з роботи, тобто проживання ОСОБА_1 в квартирі з разом із ОСОБА_16 включаючи і на момент її смерті, було постійним.

Звернувшись повторно до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 позивачу постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.08.2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ОСОБА_1 не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні документи, які підтверджують факт його постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, що свідчить про підставність його звернення до суду з вимогами про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини.

Як зазначалося судом вище відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, статтею 1268 ЦК України, для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку від встановлення факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 , який є спадкоємцем за заповітом спадкодавця ОСОБА_3 , на час смерті останньої, залежить виникнення та зміна його майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 3 цього Закону визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком не менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Відсутність реєстрації спадкоємця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів, що і має місце при розгляді данної конкретьної справи.

З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що фактичне місце проживання та місце реєстрації це є одна й та сама адреса.

У своїй постанові № 484/747/17від 10.01.2019 року Верховний суд дійшов висновку «відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом». Аналогічні висновки Верховного суду містяться у постановах : ВС/КЦС № 404/2163/16-ц від 04.07.2018 року, № 428/3238/16-ц від 30.05.2018 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року, № 63566/00Л).

Враховуючи викладене, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України, суд приходить обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України необхідно для підтвердження прийняття спадщини.

При цьому судом відхиляються заперечення відповідача щодо належності та допустимості доказів, наданих позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки такі заперечення не мають переконливого обґрунтування.

Доводи позивача про постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідач фактично не спростував, а саме не надав зі свого боку жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

П. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З довідки лікарсько-трудових експертних комісій серії ВТЕ-6 № 045029, виданої Джержинською ВТЕК, вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, причина інвалідності - професійне захворювання, довідка видана безстроково.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, то вона звільняється від сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.13, 76-81, 247, 256, 259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини- задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 26.02.2020 року.

Суддя