Справа № 289/2251/18
Номер провадження 2/289/19/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Сіренко Н.С.,

за участю: секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього майна,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з жовтня 1998 року по 20.10.2017. Крім того просить встановити факт, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що сторони з початку 1998 року почали проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна дитина ОСОБА_3 . 08.06.2001 сторони придбали цілий житловий будинок АДРЕСА_1 , та оформили цей будинок на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2001, зареєстрованого в реєстрі за № 1691. В зв`язку тим, що сторони вже півроку не проживають разом як чоловік та жінка, спільного господарства не ведуть, у кожного окремі бюджети, хоч і проживають за однією адресою, виникла необхідність визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю та визнання права за позивачем на 1/2 частину вказаного будинку, що і стало підставою звернення до суду.

Ухвалою від 18.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.09.2019.

Ухвалою від 07.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді Сіренко Н.С. від 04.01.2020 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.02.2020.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просить задовольнити із наведених в позовній заяві підстав. Крім того повідомила суду, що відповідач не заперечує того, що будинок являється спільною власністю сторін, не позбавляє позивача користуватися частиною будинку, однак, позивач бажає узаконити своє право на 1/2 будинку, так як на час його купівлі у сторін був спільний бюджет, купляли будинок за спільні кошти, проте, по причині тривалої та тяжкої хвороби позивача в 2000 роки, будинок був оформлений на відповідача.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду відповідач в судове засідання не з`явився, клопотань чи заяв до суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що сторони являються батьком та матір`ю ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 21.06.1999 серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Згідно договору купівлі-продажу від 08.06.2001 ОСОБА_2 купив житловий будинок під АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 2500 кв.м, яка не перебуває у приватній власності, разом із господарськими будівлями і спорудами за 4500,00 грн. (а.с.13).

Рішенням Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 19.02.2016 № 63/01-01 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с.12).

Як вбачається із Довідки від 29.11.2017 № 394, виданої виконавчим комітетом Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . з 2000 року по сьогодні (а.с.14).

Виписками з погосподарських книг за 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015 роки підтверджується, що в АДРЕСА_1 , головою домогосподарства рахується ОСОБА_2 , членами домогосподарства зазначені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а в по господарській книзі за 2016-2020 роки головою домогосподарства рахується ОСОБА_2 , членами домогосподарства зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.15,16,17,18).

Як вбачається із копії паспорта дочки сторін ОСОБА_3 , остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . з 21.06.1999 по 23.08.2016 (а.с.7).

В частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1998 року по 20.10.2017, суд приходить до наступного.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду, що містяться в постанові від 31.03.1995 «Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК України (в редакції 1963 року) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі безвісти на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах РАЦС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу в період з жовтня 1998 року по 01.01.2004, в зв`язку з чим в її задоволенні з наведених підстав слід відмовити.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Встановлення такого факту в судовому порядку передбачено статтею 256 ЦПК України 2004 року.

Матеріалами справи підтверджується факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання цього факту в період з 01.01.2004 по 20.10.2017.

Щодо встановлення факту належності спірного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя та поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що спірний будинок придбано 08.06.2001, тобто до 2004 року, до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилалася на те, що вона проживала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, а тому майно, набуте ними в цей період підлягає поділу між ними відповідно до цих обставин згідно із нормами СК України.

Разом з тим, в цьому випадку норми СК України не підлягають застосування, а необхідно застосовувати КпШС України, яким не передбачено визнання права власності на майно лише з підстав перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без доведення того, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановлювати не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

У зв'язку із цим суду, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Саме такі правові висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25.12.2013 у справі № 6-135цс13, від 11.03.2015 у справі № 6-211цс14 та Верховним Судом, зокрема, у постанові від 06.03.2019 у справі №571/1306/16-ц.

Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім`ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому обставини щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на які як на підстави позову посилалась позивач, не мають юридичного значення, оскільки обов`язковим для вирішення спору є й ті обставини, що спірне майно було ними придбане внаслідок спільної праці, проте, щодо цього позивач доказів не надала.

Позивач невірно обрала спосіб захисту своїх прав шляхом визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сторони на час придбання майна не перебували у зареєстрованому шлюбі, не були подружжям, тому такі вимоги є безпідставними.

Отже, враховуючи те, що Сімейний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 і зворотної сили не має, суд дійшов висновку про те, що положення цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили, а тому факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з жовтня 1998 року по 01.01.2004 не може бути підставою для застосування положень Сімейного кодексу України щодо майна, набутого до набрання ним чинності.

Позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.4), тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 )про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 20.10.2017.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2020.

Суддя Н. С. Сіренко