КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3878/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року (суддя Піхур О.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 87 572грн 18коп. за кредитним договором від 7 березня 2013р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 7 березня 2013р. відповідач отримав кредит у розмірі 100 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 18 червня 2019р. становить 87 572грн 18коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 54005грн 94коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 28 919грн 95коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 146грн 29коп. (процентна складова).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 7 березня 2013р. у розмірі 54 005грн 94коп. та 1 921грн судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, в іншій частині залишити рішення суду без змін та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання

банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не оспорював укладення кредитного договору, користувався кредитними коштами, що знаходить своє відображення в розрахунку заборгованості, сплачував заборгованість за тілом кредиту, процентами, пені.

Також позивач вважає, що судом неправомірно не застосовано ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а встановивши, що банк надав відповідачу кредит, який він не повернув, суд не мав правових підстав для відмови у стягненні відсотків за користування кредитом.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 7 березня 2013р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, і просив надати йому послуги у вигляді видачі карти Gold.

Також ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 18 червня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 54 005грн 94коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 28 919грн 95коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 146грн 29коп. (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитом, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача тіла кредиту та відмови у стягненні штрафу не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що

визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті

умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач до позову додав копію анкети заяви від 7 березня 2013 року, яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, Тарифи, які не містять дати їх прийняття чи затвердження.

З тексту анкети-заяви, яка підписана ОСОБА_1 , вбачається, що він просив видати йому карту Gold, будь-яких інших відміток, як то про видачу кредитної картки, визначення кредитного ліміту, погодження процентної ставки за користування кредитом, анкета-заява не містить, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 7 березня 2013 року.

Згідно пункту 2.1.1.12.6. Умов та Правил надання банківських послуг банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку».

Разом з цим, надані суду першої інстанції Тарифи не містять визначення процентної ставки за користування картою Gold, що підтверджує висновок суду першої інстанції про відсутність погодження між сторонами істотних умов договору, зокрема, розміру процентної ставки за користування кредитом.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та визначити розмір заборгованості.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у період з 10 листопада 2017 по 19 січня 2018р. проценти за користування кредитом нараховувалися за ставкою 0,01%, з 7 березня 2018р. проценти нараховувалися за ставкою 37,2%, а з 1 грудня 2018р. - 74,4%.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним

договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Позивачем суду не було надано доказів, що збільшення процентної ставки було погоджено з відповідачем або здійснено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.

Також позивачем не було надано суду першої інстанції доказів видачі відповідачу кредитної картки, строку дії картки та виписки з рахунку, який був відкритий відповідачу, що позбавляє можливості апеляційний суд перевірити доводи позивача про користування відповідачем кредитними коштами.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи вказані обставини, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 28 919грн 95коп. відсутні і суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги, що користування відповідачем кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, не відповідають матеріалам справи, оскільки з наданого розрахунку заборгованості не можливо встановити суму погашення за наданим кредитом, так як така графа у розрахунку відсутня.

Крім того, розрахунок заборгованості не є належним доказом у підтвердження користування відповідачем кредитними коштами та сплату процентів за їх користування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не висловив заперечень проти заявлених позовних вимог, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що між банком та відповідачем не були погоджені істотні умови кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи не вбачається, що відповідач був обізнаний про пред`явлення позову, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких міг визначити на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції встановлено, що сторони не погодили істотні умови кредитного договору, а відтак відсутні підстави для висновку, що між банком та ОСОБА_1 був укладений саме кредитний договір.

З вищенаведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для застосування при вирішенні даного спору правового висновку Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, так як фактичні обставини справи у вказаній справі суттєво відрізняються від фактичних обставин справи у даній справі.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з цим, позовних вимог про стягнення процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, позивачем у суді першої інстанції заявлено не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження погодження між сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк