ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2894/20 Справа № 185/3453/19 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявленого позову зазначила, що 02 березня 2018 року відповідач згідно договору позики грошей взяв у позивача в борг 2 560 грн, які згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути 15 березня 2018 року. Але відповідач суму позики не повертає, ухиляється від її повернення.

Позика була оформлена відповідним договором та розпискою.

Згідно п. 4.2 договору в разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти у розмірі 10 % в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Позичальник станом на 05 березня 2019 року борг не повернув. З 16 березня 2018 року по 05 березня 2019 року пройшло 355 днів. Всього заборгованість за тілом позики складає 2560 грн, заборгованість за відсотками складає 90880 грн.

Враховуючи зазначене, просить стягнути з відповідача на її користь вказану заборгованість та стягнути судові витрати (а.с.2-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 02 березня 2018 року в розмірі 93 440 грн, з яких заборгованість за тілом позики складає 2 560 грн, заборгованість за відсотками складає 90 880 грн.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору (а.с.56-58).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що грошові кошти у розмірі 2 560 грн ним бралися в іншої особи. Крім того, договір позики грошей, який ним підписано йому не було надано на руки та по теперішній час копію договору він не має (а.с.62-63).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики від 02 березня 2018 року, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується їх повернути позикодавцю на умовах, встановлених цим договором, а саме, загальна сума позики складає 2560 грн, які згідно з п. 4.1 договору зобов`язався повернути 15 березня 2018 року (а.с.4).

Згідно із п. 4.2. договору за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Відповідно до розписки, складеної та підписаною ОСОБА_1 02 березня 2018 року, ним отримано від ОСОБА_3 гроші в розмірі 2560 грн, які він зобов`язався повернути повністю у строки згідно з договором позики грошей, укладеного 02 березня 2018 року між ним та ОСОБА_3 (а.с.5).

Відповідач не виконав умови договору належним чином.

Згідно свідоцтва про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи, серії НОМЕР_1 , виданого 27 червня 2018 року Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 27 червня 2018 року, про що складено відповідний актовий запис № 208. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 привласнила прізвище ОСОБА_5 (а.с.20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано розписки про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 2560 грн. від 02.03.2018 року.

Крім того, сторонами погоджено, відповідно до п. 4.2 укладеного договору позики, що у разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Зазначений договір є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики і передачі грошей за цим договором.

Оскільки, на момент звернення з даним позовом до суду, сума боргу за договором позики грошей від 02.03.2018 року залишалася неповернутою, тому позивач вірно розрахував суму процентів за користування позикою в загальному розмірі 90 880 грн.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: