КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 2-о-106/2011 Головуючий у 1 інстанції: Корогодиной О.Е.
провадження №22-ц/824/632/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області на заочне рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 березня 2011 року у справі за заявою ОСОБА_1 до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області на заочне рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя АРК у справі за заявою ОСОБА_1 до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим про встановлення факту, що має юридичне значення.

Оскільки судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, є Залізничний районний суд м.Сімферополя Автономної Республіки Крим, який на цей час не здійснює правосуддя, то ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року було визначено Дарницький районний суд міста Києва для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження в даній цивільній справі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року було відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі №2«О»-106/2011 рік за заявою ОСОБА_1 до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в АРК про встановлення факту, що має юридичне значення, в частині заочного рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 березня 2011 року та викладено його текст.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він, починаючи від 1990 року переїхав жити на Україну в місто Дніпропетровськ у зв`язку з тим, що в Палестині йшла війна та йому було страшно залишатись там жити.

Зазначав, що від 1992 року заявник переїхав жити в Крим по запрошенню свого знайомого ОСОБА_2 , який є громадянином України. У зв`язку з тим, що він залишився проживати в Україні, йому необхідно було отримати громадянство України, проте на всі його звернення у відповідні інстанції, він отримував відмови та роз`яснення, що на підставі ст.8 Закону України «Про громадянство» йому необхідно підтвердити факт його проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

У зв'язку з тим, що всі документи про факт його проживання вже знищені та відновити їх не надається можливим, то в нього залишився єдиний вихід звернутись до суду, а факт його проживання може підтвердити ОСОБА_2 .

Вказував, що на даний час він проживає в орендованих квартирах і протягом вказаного періоду не мав у власності житла, на мав можливості зареєструватись за місцем проживання, а також не отримував паспорт, оскільки не має громадянства.

Так, він не може документально підтвердити факт проживання на території України протягом всього цього періоду, а без паспорту він не може працевлаштуватись і весь цей час йому приходиться працювати не офіційно, та боятись, що його можуть звільнити з роботи.

Отже, без паспорту він не може в повній мірі реалізувати свої громадянські права. Встановлення юридичного факту йому необхідно для надання в компетентні органи для вирішення питання про отримання громадянства.

Тому, просив суд встановити факт його постійного проживання на території України на час прийняття Закону України «Про громадянство», а саме від 1990 року по теперішній час.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим заяву задоволено.

Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 в Україні з 1990 року по теперішній час.

У лютому 2020 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області подало до Київського апеляційного суду другу апеляційну скаргу.

В апеляційних скаргах Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні заяви відмовити.

Скарги обґрунтовані тим, що відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності даного закону (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав є громадянами України.

Зазначав, що інформація щодо постійного проживання до 24.08.1991 року позивача, його батьків або родичів, як це передбачено ст.8 Закону України «Про громадянство України», на території України, відсутня.

Проте, факт постійного проживання позивача на території України спростовується інформацією, наданою листом МЗС України від 14.06.2018 року №71/ВВ/17-527/10-936, а саме, що ОСОБА_1 , вперше оформив в'їзні документи до України 22.03.2011 року на підставі проїзного документа, виданого владою Сирії, із зазначенням туристичної мети відвідування України, а віза була дійсна від 07.04.2011 року до 05.05.2011 року.

Крім того, вказував, що постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року задоволено апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області і скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року та постановлено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Васильківський районний відділ Управління Державної міграційної служби в Київській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, залишено без задоволення.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що згідно до ст.8 ЗУ «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-111 набуття громадянства може бути за територіальними ознаками, а саме: якщо особа народилась або постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», та є особою без громадянства або іноземцем.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Заочним рішенням Залізничного районного суду міста Сімферополя суд вважав встановленими всі обставини, зазначені заявником.

Суд послався також на ст.8 ЗУ «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-111, що набуття громадянства може бути за територіальними ознаками. А саме, якщо особа народилась або постійно проживала до 24 серпня1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» та являється особою без громадянства або іноземцем. Заявник громадянства не має.

Так як згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб та суд постановляє рішення згідно зі ст.259 ЦПК України, то суд вважав, що заява про встановлення факту постійного проживання заявника в Україні від 1990 року на час розгляду справи підлягала до задоволення.

Проте, колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року №732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Відповідно до пункту 3 положення, про ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області (далі - Положення), основними завданнями ЦММ ДМС у м. Києві та Київській області є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації юридичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-ІІІ (далі - Закон).

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України, затверджений Указом Президента України від 27.03.2001 року №215.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав є громадянами України.

Статтею 6 Закону визначено, що громадянство України набувається:1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 8 Закону громадянство України може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території України.

Відповідно до Порядку, в обох, визначених випадках, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням або на підтвердження належності до громадянства України, особа подає, зокрема, документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях станом на відповідні дати (Розділ 2 Порядку).

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України станом Україні з 1990 року по теперішній час (оскільки рішення включає в себе обидві дати як 24 серпня 1991 так і 13 листопада 1991 року) у даному випадку може бути обумовлено необхідністю подальшого звернення до органу міграційної служби для проходження процедури оформлення набуття або для підтвердження належності до громадянства України відповідно до Закону.

Як зазначалось в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження в даній справі УДМС в Київські області (правонаступником якого є ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області) вже було оскаржено рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №362/5282/17, яким вже було встановлено факт постійного проживання на території України заявника, у зв`язку з чим звернуто увагу на наступні розбіжності.

Так, заявником в заяві про встановлення факту до справи №362/5282/17 зазначено наступне: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертаюсь до суду для встановлення факту постійного проживання на території України, а саме в м. Сімферополь, АР Крим, станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року, посилаючись на те, що через невідомі мені обставини, мої батьки після мого народження належним чином не оформили мені документи відповідно до вимог законодавства».

Метою встановлення даного факту позивачем було визначено, як необхідність приведення у відповідність власних документів.

При цьому, в описово-мотивувальній частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі №362/5282/17 зазначено наступне: «З огляду на матеріали справи вбачається, що ОСОБА_1 народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 в Сирійській Арабській Республіці, але з 1990 року постійно проживав на території України».

Проте, як вбачається з матеріалів справи №2 «О» 106/2011, а саме, як зазначено судом в описово-мотивувальній частині рішення: «Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 1990 року переїхав жити на Україну в м. Дніпропетровськ, у зв`язку з тим, що у нього в Палестині йшла війна та йому було страшно залишатись там жити.

Від 1992 року заявник переїхав жити в Крим по запрошенню свого знайомого ОСОБА_2 , який є громадянином України.

В зв`язку з тим, що він залишився проживати в Україні, йому необхідно було отримати громадянство України, на всі його звернення у відповідні інстанції, він отримував відмови та роз`яснення, що на підставі ст.8 Закону України «Про громадянство» йому необхідно підтвердити факт його проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

В зв`язку з тим, що всі документи про факт його проживання вже знищені та відновити їх не надається можливим, то в нього залишився єдиний вихід звернутись до суду, та факт його проживання може підтвердити ОСОБА_2 .

На даний час він проживає на орендованих квартирах, протягом вказаного періоду він не мав у власності житла, на мав можливості прописатись (зареєструватись) за місцем проживання, паспорт не отримував, так як не має громадянства. За вказаними причинами заявник не може документально підтвердити факт проживання на території України протягом всього цього періоду.

Без паспорта він не може працевлаштуватись і весь цей час йому приходиться працювати не офіційно, та він весь час боїться, що його можуть звільнити з роботи. Таким чином без паспорта він не може в повній мірі реалізувати свої громадянські права. Встановлення юридичного факту йому необхідно для надання в компетентні органи для вирішення питання про отримання громадянства».

Отже, як вбачається з матеріалів справи №362/5282/17, яка була скасована судом апеляційної інстанції, заявником взагалі не зазначалось про те, що він вперше прибув в Україну в 1990 році, а саме, в місто Дніпропетровськ.

Також заявником було зазначено в заяві про становлення факту проживання на території України у справі №362/5282/17 наступне: « Я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертаюсь до суду для встановлення факту постійного проживання на території України, а саме, в м. Сімферополь, АР Крим станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року, посилаючись на те, що через невідомі мені обставини, мої батьки після мого народження належним чином не оформили мені документи відповідно до вимог законодавства».

Натомість в оскаржуваному рішенні у справі №2 «О» 106/2011 зазначено, наступне: «В зв`язку з тим, що всі документи про факт його проживання вже знищені та відновити їх не надається можливим, то в нього залишився єдиний вихід звернутись до суду, та факт його проживання може підтвердити ОСОБА_2 ».

Отже, ні в судовому рішенні, а ні в матеріалах справи не міститься жодного доказу/посилання на підтвердження обставин, викладених в заяві.

За перевіркою, здійсненою територіальними органами ДМС, ОСОБА_1 на території України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував. Клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання не подавав.

Інформація щодо постійного проживання позивача або його батьків, родичів, зазначених у частині першій статті 8 Закону до 24.08.1991 року на території України відсутня.

Разом з тим, факт постійного проживання позивача на території України спростовується інформацією, наданою листом Міністерством закордонних справ України від 14.06.2018 №71/ВВ/17-527/10-936, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше оформив в`їзні документи до України 22.03.2011 року (дата підписання візової анкети). В`їзні документи оформив до проїзного документа, виданого владою Сирії.

Оформлюючи в`їзні документи, позивач зазначив туристичну мету відвідування України, та оформлена ним віза діяла лише від 07.04.2011 року до 05.05.2011 року.

Під час оформлення та заповнення візової анкети, позивач зазначив, що постійно проживає в Об`єднаних Арабських Еміратах.

Враховуючи вищезазначене, на час прийняття оскаржуваного заочного рішення заявника взагалі не було на території України (11.03.2011 року - дата прийняття оскаржуваного рішення).

Колегія суддів звертає увагу і на те, що правове становище іноземців у 1990 році регулювалося Законом Союзу Радянських Соціалістичних республік віл 24.06.1981 року №5152-Х «Про правове становище іноземних громадян в СРСР» (далі - Закон № 5152-Х).

Відповідно до статті 5 Закону №5152-Х іноземні громадяни могли постійно проживати в СРСР, якщо вони мали на те дозвіл і посвідку на проживання, видані органами внутрішніх справ.

До прийняття Закону України від 07.06.2011 №2491-III «Про імміграцію» документи на постійне проживання іноземцям оформлювались на підставі вимог наказу МВС СРСР від 05.03.1986 року №076 «Про затвердження інструкції про порядок застосування правил перебування в СРСР та транзитного проїзду через територію СРСР іноземних громадян», який наказом МВС від 14.07.1992 року №404- «Про стан нормативної роботи МВС України й тимчасове застосування в діяльності ОВС України окремих нормативних актів колишнього МВС СРСР» був включений до переліку дійсних для використання нормативних документів.

Відповідно до вимог, як радянського законодавства, так і законодавства України, іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання і штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства.

Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи, реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.

Проте, заявником взагалі не надано жодного документу, який міг би свідчити про те, що позивач дійсно від 1990 року проживав на території України.

Стаття 57 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За нормами статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 259 ЦГІК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Проте, судом першої інстанції не було виконано вимог процесуального законодавства, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», «...судам слід мати на увазі, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у порядку, передбаченому розділом IV главою 1 ЦПК, за участю заявників і заінтересованих осіб».

З врахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято без належного повного, об`єктивного дослідження всіх доказів, які мають значення у даній справі, а тому підлягає скасуванню як протиправне та таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне заочне рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 березня 2011 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 141 грн. 15 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 березня 2011 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до зацікавленої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Залізничного РО СМУ ГУ МВС України в Автономній Республіці Крим про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м.Києві та Київській області () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 141 (сто сорок одна) грн. 15 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: