КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року м. Київ

Справа №369/12105/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/3755/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Лугового Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Медведського М.Д. 09 грудня 2019 року в м. Києві, повний текст рішення складений 13 грудня 2019 року, у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , в якій просила заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 20 метрів до місця проживання, перебування, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ; заборонити ОСОБА_1 чинити перешкоди у догляді за ОСОБА_2 , за її місцем проживання: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є її сином і застосовує до неї домашнє насильство. Зокрема, 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 увірвався в її помешкання, виніс меблі, холодильник, мікрохвильову піч, люстри, штори,стільці, гроші. 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 вчергове прийшов у помешкання заявниці, перевернув залишки речей, порозкидав їх, шукав гроші. Заявниця повідомляє, що є учасником бойових дій, літньою людиною, у зв`язку з чим погано пересувається, але ОСОБА_1 пошкодив її ковіньку (палицю), тому вона не може пересуватись. Вважає, що ОСОБА_1 чинить щодо неї домашнє насильство, у зв`язку з тим, що нею були ініційовані судові провадження про визнанням недійсними договорів щодо житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 у виді:

- заборони перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 ;

- заборони ОСОБА_1 наближатися на відстань 20 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

Встановлений строк обмежувального припису 6 (шість) місяців.

Рішення суду мотивовано тим, що існує вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_2 , її сином ОСОБА_1 , а тому видача обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 строком на 6 місяців, є ефективним та дієвим заходом для захисту ОСОБА_2 проти домашнього насильства.

Не погодився із рішенням суду ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що заяви ОСОБА_2 до правоохоронних органів не відповідають дійсності, оскільки справжньою підставою для подання вказаних заяв є майновий інтерес заявниці, пов`язаний із будинком, який розташований в АДРЕСА_1 , право власності на який ОСОБА_1 набув у 2008 році та здійснив за власний рахунок проведення будівельних робіт в ньому. Стосовно цього будинку у сторін існують суперечки, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вчиняє вказані вище дії та звертається із заявами до правоохоронних органів. Зазначає, що в провадженні суду перебуває справа про визнання договору дарування вказаного будинку недійсним. Також вказує на те, що заяву про видачу обмежувального припису розглянуто за його відсутності, він не був належним чином повідомлений про розгляд заяви, судом сфабриковано оскаржуване рішення та не дотримано процедуру складення та підписання судового рішення, також відсутній протокол судового засідання, тобто порушені норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права. На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_1 та його представник адвокат Костенко В.П. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Представник заявника ОСОБА_2 адвокат Гук Н.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

В судовому засіданні представником ОСОБА_1 адвокатом Костенко В.П. було заявлено ряд клопотань.

Апеляційним судом задоволено клопотання про допит заінтересованої особи ОСОБА_1 в якості свідка, а також про долучення до матеріалів справи певних доказів.

Судом відмовлено в задоволенні клопотань про допит в загальній кількості 11 свідків, з огляду на порушення встановленого процесуальним законом порядку подання таких клопотань. Також судом відмовлено у задоволенні клопотання про допит в якості свідка представника ОСОБА_1 в суді першої інстанції - адвоката Сушка Р.М., з огляду на те, що його виклик мотивований встановленням обставин щодо отримання рішення суду першої інстанції і не стосується питань щодо суті спору.

Адвокатом Костенко В.П. також було заявлено клопотання про витребовування з ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших органів особистих даних заявника ОСОБА_2 , так як мають місце розбіжності у зазначених нею даних про народження із паспортними даними. З огляду на те, що документом, що встановлює особу є паспорт громадянина України, копія якого наявна в матеріалах справи, та те що ОСОБА_1 не заперечував щодо належності вказаного паспорта його матері ОСОБА_2 , що таке клопотання не було заявлено на стадії розгляду справи судом першої інстанції, колегію суддів відмовлено у його задоволенні.

Клопотання адвоката Костенка В.П. про визнання доказів неналежними та про дослідження доказів, визнані заявленими передчасно, так як дослідження доказів у справі є відповідною стадією процесу, яка проводиться після надання пояснень у справі сторонами, а оцінка доказів у справі в силу положень ст.ст. 89, 265 ЦПК України здійснюється судом під час постановлення судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , згідно паспортних даних народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учасником бойових дій, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Заявниця зареєстрована за вказаною адресою з 06 жовтня 1967 року, що також вбачається з її паспортних даних /а.с.5,6/.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , проживає окремо за адресою: АДРЕСА_2 . В проміжок часу з 2008-2016 роки він був власником будинку, в якому проживає заявник, що визнається сторонами у справі. З 26 червня 2017 року на підставі довіреності ОСОБА_1 наділений власником цього будинку ОСОБА_3 на здійснення прав користування, управління та розпорядження щодо цього майна /а.с.181/ .

З матеріалів справи вбачається і визнається сторонами наявність між ними спору щодо будинку, в якому проживає заявниця та земельної ділянки на якій, він розташований, який перебуває на розгляді в суді /а.с.7-13/.

Матеріли справи містять дані про звернення ОСОБА_2 до правоохоронних та інших органів від 22 липня 2019 року , 26 жовтня 2016 року /а.с.29-30,61-62/. Також до правоохоронних органів були подані звернення ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_2 , від 09 квітня 2019 року, 04 квітня 2019 року, 29 серпня 2018 року, 02 травня 2018 року / а.с.37-41, 45-48,50-51/

Києво-Святошинський відділ ГУ Національної поліції у висновках від 25 листопада 2016 року, вказував на відсутність ознак кримінального правопорушення та на наявність неприязних взаємовідносин між членами родини /а.с.58-60, 64-70, 90-99/. Аналогічні за змістом відповіді були надані і на звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /а.с.32,35,36,43,44,49,54,55,96,100,101,102,115/.

В актах депутата Броварської міської ради VІІ скликання Києво-Святошинського району Київської області Косяченко О.Б. вказується, що ОСОБА_2 стверджує про тиск на неї з боку сина ОСОБА_1 /а.с.63,66/.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 вказував на те, що між ним, матір`ю ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_4 мають місце негативні стосунки, які виникли з приводу зазначеного будинку та земельної ділянки. Проте, вчинення насильства ним у будь-якій формі категорично заперечується.

Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Так, згідно з положеннями ст.350-1ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2,4 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоровю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У справі, що переглядається, встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_2 ..

Необхідність видачі обмежувального припису, заявник аргументовувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії її заяв до правоохоронних органів та відповіді на них. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Сам факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій ОСОБА_1 відносно неї свідчить про наявність конфлікту між заявником та ОСОБА_1 , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Крім того, будь-яких даних про притягнення ОСОБА_1 за заявами ОСОБА_2 до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять. В численних відповідях на звернення правоохоронні органи вказували на відсутність ознак кримінального правопорушення та наявність цивільно-правових відносин. Також в матеріалах справи відсутні дані про наявність та належність заявнику зазначеного нею майна та обставини його відібрання безпосередньо ОСОБА_1 .

Таким чином, заявником в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому із не вчиненням щодо ОСОБА_1 обмежувального припису. Як вже вказано вище між сторонами існує спір з приводу майна, який вирішується в судовому порядку, а заява про застосування таких обмежувальних заходів є направленою на вирішення питання щодо права користування цим в інший спосіб. Але питання щодо права користування майном підлягає вирішенню в інший, визначений законом спосіб. Тому колегія суддів вважає, обгрутованими доводи апеляційної скарги щодо цього, а заяву про застосування обмежувального припису такою, що задоволенню не підлягає.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги щодо правомірності укладених ОСОБА_1 правочинів не підлягають оцінці, так як виходять межі питання, що є предметом даного розгляду.

У відповідності до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про видачу обмеженого припису щодо заінтересованої особи підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Апеляційний суд відхиляє аргументи особи, яка звернулась з апеляційною скаргою, щодо його неналежного повідомлення про час та місце розгляду справи судом першої інстанції, так як в матеріалах справи наявні дані про ознайомлення з матеріалами справи його представником та дані поштового відділення про вручення йому судової кореспонденції /а.с.108-11/.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року скасувати, та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.