ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Херсон

Номер справи: 648/2444/18

Номер провадження: 22-ц/819/1/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря Пісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Рибас А.В. від 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області та Агрофірми радгосп «Білозерський» про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, Яковенко Сергій Васильович, в інтересах якого діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, Романюк Галини Трохимівни, в інтересах якого діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, звернулись до суду із вказаними позовними заявами про зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1996 року Агрофірма радгосп «Білозерський мала статус державного сільськогосподарського підприємства. 12.02.1997 року Білозерська районна рада Херсонської області прийняла рішення № 93 відповідно до якого Агрофірма радгосп «Білозерський» включена до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад району. 02.02.1998 року Дніпровською сільською радою Херсонської області прийнято рішення №77 про продовження строків реформування Агрофірми радгосп «Білозерський» до 2003 року.

Згідно рішення Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 37 від 24.03.1999 року Агрофірму радгосп «Білозерський» передано до комунальної власності Дніпровської територіальної громади. Рішенням Білозерської районної ради Херсонської області № 85 від 28.04.1999 року надано згоду на передачу об`єкту спільної власності територіальних громад району Агрофірми радгоспу «Білозерський» у комунальну власність Дніпровської територіальної громади.

В зв`язку з чим, у 1999 році Агрофірма радгосп «Білозерський» зареєстрована як підприємство комунальної власності Дніпровської територіальної громади та рішенням Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 43 від 07.02.2003 року затверджено Статут Агрофірми радгосп «Білозерський».

29.08.2003 року рішенням Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 74 «Про перелік об`єктів комунальної власності Дніпровської територіальної громади» Агрофірму радгосп Білозерський Херсонської області включено до об`єктів комунальної власності.

Позивачі зазначили, що 03.11.2003 року на зборах трудового колективу Агрофірми радгосп «Білозерський» прийнято рішення про приватизацію земель господарства, утворено резервний фонд земель, погоджено місце його розташування та складено списки працівників агрофірми радгосп «Білозерський» та пенсіонерів з їх числа, які затвердили рішенням загальних зборів трудового колективу.

08.12.2003 року Дніпровська сільська рада Білозерського району Херсонської області прийняла рішення №79 «Про клопотання перед Білозерською районною адміністрацією про приватизацію земель Агрофірми радгосп «Білозерський».

17.12.2003 року розпорядженням Голови районної державної адміністрації №1188 було надано дозвіл на приватизацію земель загальною площею 174,2 га, які знаходилися в постійному користуванні Агрофірми радгосп «Білозерський» - Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області, а також надано дозвіл на розробку проекту приватизації землі, який в подальшому замовлено директором Агрофірми радгосп «Білозерський». При цьому, в грудні 2003 року між Агрофірмою радгосп «Білозерський» та Дніпровською сільською радою укладено договір оренди землі строком на 49 років, невід`ємною частиною якого були списки пайщиків з визначенням земельної частки на кожного 2,74 га. На підставі чого, Агрофірма радгосп «Білозерський» кожного року надавала позивачам зерно, проте не у відповідності до пайової частки, а за грошові кошти.

У зв`язку з чим, позивачі вказали, що 23.12.2010 року звертались до відповідачів з заявою про видачу сертифікату на земельну частку (пай), проте їм не було надано вмотивованої відповіді. Разом з тим, з відповідей їм стало відомо, що сертифікат на їх імена про право на земельну частку (пай) так і не оформлено. Окрім того, їм так і не було надано списки пайщиків з визначенням земельної частки на кожного.

При цьому, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зазначили, що мають право на земельну частку (пай) і отримання сертифікату, оскільки раніше працювали в Агрофірмі радгосп «Білозерський» і є членами зазначеного підприємства відповідно до списку.

Так, позивач ОСОБА_2 з 24.05.1991 року по 20.03.2006 року працював в Агрофірмі радгосп «Білозерський» Херсонської області на посаді шофера. Позивачка ОСОБА_4 з 08.05.1991 року по 22.03.2004 року працювала в Агрофірмі радгосп «Білозерський» Херсонської області на посаді робітника. Позивач ОСОБА_3 з 15.08.1980 року працював на посаді вчителя виробничого навчання Станіславської середньої шкоди Білозерського району Херсонської області, а з 31.08.2004 року по 07.12.2009 року на посаді вчителя трудового навчання Дніпровської навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступенів дитячий садок».

На підставі викладеного, позивачі просять:

1)зобов`язати Агрофірму радгосп «Білозерський» надати до Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області списки працівників агрофірми радгоспу «Білозерський», яким належить право на отримання земельної частки (паю);

2)зобов`язати Дніпровську сільську раду Білозерського району Херсонської області видати їм сертифікати на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразку.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області та Агрофірми радгосп «Білозерський» про зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Держави судовий збір в сумі 512 (п`ятсот дванадцять) гривень 26 копійок з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Агрофірми радгосп «Білозерський» понесені нею судові витрати на отримання професійної правничої допомоги в сумі по 3000 (три тисячі) гривень з кожного.

В апеляційній скарзі адвокат Петряєв Володимир Вікторович, який діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Івченко Олексій Олександрович, який діє від імені Комунального підприємства Агрофірма радгосп «Білозерський», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Судові витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду в орієнтовному розмірі 6000 грн, просить покласти на позивачів. Зазначив, що Комунальному підприємству Агрофірма радгосп «Білозерський» земля у колективну власність не передавалась, а була надана у постійне користування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею I-X № 001721, виданим 30 серпня 1996 року згідно рішення № 49 Дніпровської сільської ради народних депутатів від 30.08.1996 року. При цьому, Агрофірма радгосп «Білозерський» є комунальним підприємством, тому норми законодавства, на які посилаються позивачі, на теперішній час не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між сторонами. Окрім того, вказав, що оригінал протоколу зборів трудового колективу Агрофірми радгосп «Білозерський» від 03.11.2003 року не зберігся, при цьому надана позивачами його архівна копія не містить інформації щодо прийнятого рішення на зборах трудового колективу, оскільки текст документу є неповним. Допитані в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили, що їм, як працівникам Агрофірми радгосп «Білозерський» не відомо про проведення вищевказаних зборів. Допитані ОСОБА_8 і ОСОБА_9 повідомили, що збори були, проте дату їх проведення не пам`ятають та хоча відповідно до наданої позивачами копії протоколу про проведення зборів останніх було включено до складу комісії по приватизації землі, однак про роботу комісії, а саме: їх скликання, проведення перевірок, складення списків осіб, що мають право на приватизацію та оформлення висновків, - їм не відомо. Окрім того, свідки пояснили, що їм невідомо про замовлення підприємством проекту приватизації землі або вчинення інших дій направлених на приватизацію землі, про що також повідомила свідок ОСОБА_10 , яка з 2004 року працювала землевпорядником у відповідній сільській раді. Таким чином, навіть якщо збори і проводились, проте оформлення усіх необхідних документів для приватизації землі, в тому числі і щодо визначення кола осіб, які мають право на приватизацію, не відбулось. Також, адвокат зазначив, що твердження позивачів про те, що в грудні 2003 року між Агрофірмою радгосп «Білозерський» та Дніпровською сільською радою нібито укладено договір оренди землі строком на 49 років, невід`ємною частиною якого були списки пайщиків з визначенням земельної частки на кожного 2,74 га, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Щодо видачі зерна, вказав, що така видача здійснювалась з 2015 року на виконання умов колективного договору Агрофірмою радгосп «Білозерський», зареєстрованого Білозерською районною державною адміністрацією за № 921 від 29.12.2011 року, на підставі чого розроблено «Положення про надання додаткової соціально-трудової пільги (права на пільгове отримання зерна)», затверджене наказом директора підприємства від 20.06.2015 року № 117/2. У межах цього положення і здійснювалась видача зерна протягом 2015-2018 років, яка не стосується процесу паювання землі. Наголосив, що ОСОБА_3 на підприємстві відповідача не працював та не підлягає включенню до списків на приватизацію. Окрім того, вказав, що постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 16.09.2011 року у справі №2-А-1370/2011 відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними рішень сесії Дніпровської сільської ради від 28.12.2010 року №37 та від 02.03.2011 року №64, а також відмовлено у зобов`язанні вчинити дії по завершенню розпочатої у 2003 році приватизації земель шляхом проведення розпаювання та виділення земельних часток (паїв) в натурі на місцевості, відповідно до поданих до Дніпровської сільської ради у 2010 році заяв громадян на виконання рішення загальних зборів трудового колективу Агрофірми радгосп «Білозерський» від 03.11.2003 року, рішення Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області шостої сесії двадцять четвертого скликання від 08.12.2003 року №79 та розпорядження голови Білозерської РДА від 17.12.2003 року №1188 «Про надання згоди на приватизацію» земель та дозвіл на розробку проекту приватизації». Вказав, що позивачі звертаючись до суду з вимогою про зобов`язання відповідача надати до Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області списки працівників Агрофірми радгосп «Білозерський», яким належить право на отримання земельної частки (паю), позивачі не зазначили на яку саме дату повинні бути складені ці списки та по яким саме працівникам. Стосовно строків позовної давності зазначив, що позивачам стало відомо про порушення їх прав щодо отримання сертифіката на земельну частку (пай) з грудня 2010 року після отримання відмови сільради видати сертифікати, а з позовами позивачі звернулись до суду майже через 8 років, лише у серпні 2018 року, а саме поза межами строку позовної давності. Стосовно стягнення з позивачів витрат відповідача на професійну правничу допомогу, адвокат вказав, що на підтвердження цих витрат ним надано всі належні, допустимі та достатні докази, а тому є доведеними. Нормами ЦПК України не передбачена можливість зменшення таких судових витрат у зв`язку із незадовільним майновим станом та (або) поважним віком сторін.

У ході апеляційного розгляду адвокат Петряєв В.В. та позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат, підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити. В ході розгляду подали копії рішення Білозерської районної ради від 08.08.1997 року про приватизацію радгоспу та лист агрофірми до Білозерської районної ради від 04.08.1997 року із переліком об`єктів, які підлягають приватизації. Пояснили, що списки пайщиків складались, однак Агрофірма «Білозерський» не надає ці списки до райради. Також вважають, що підтвердженням наявності вказаних списків є видача зерна всім працівникам, в тому числі колишнім та сплата податків за це зерно. Наполягають на тому, що видача зерна відбувалась за списками пайщиків згідно розміру паю. Також вважають незаконним стягнення з кожного позивача по 3000 грн витрати на правничу допомогу, як недоведені та неспівмірні.

Адвокат Івченко О.О. апеляційну скаргу не визнав, просить її залишити без задоволення. Пояснив, що зерно видавалось як пільга, яка не пов`язана зі списками пайщиків. Такі списки не складались і не затверджувались на зборах трудового колективу. Окрім того, наявні у справі рішення ради про приватизацію агрофірми не мають значення, оскільки у зазначені в них строки, такі дії не були вчинені і вони не реалізовані. Оголосив, що має намір після апеляційного розгляду звернутись із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 2 ст. 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Статтями 1 та 2 Закону України № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї .

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно п. 2 зазначеного Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку... Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, згідно копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_2 , з 25.05.1991 року по 28.07.1997 року останнього прийнято по переведенню на роботу до радгоспу «Білозерський» на посаду водія. З 24.04.1998 року по 20.03.2006 року працював в Агрофірмі радгосп «Білозерський» (т. 1 а.с. 9-11).

Відповідно до копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_3 з 15.03.1999 року працював керівником гуртка, а з 31.08.2004 року працював на посаді вчителя трудового навчання Дніпровського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступенів - дитячий садок» (т. 1 а.с. 169-171).

Згідно копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_4 , остання з 08.05.1991 року по 22.03.2004 року прийнята на роботу в Агрофірму-радгосп «Білозерський» (т. 2 а.с 13-14).

Відповідно до рішення сьомої сесії XX скликання Дніпровської сільської ради народних депутатів від 30.08.1996 року № 49, радгоспу «Білозерський» видано Державний акт на право постійного користування землею серії I-XC № 001721 в кількості 1745,2 га,зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №103. (т. 1 а.с. 24, 32-34, 186, 195-195, т. 2 а.с. 25, 33-35).

02.02.1998 року на одинадцятій сесії XXII скликання Дніпровської сільської ради народних депутатів прийнято рішення № 77 про продовження строку реформування Агрофірми радгосп «Білозерський» із запланованого 1997 року до 2003 року (т. 1 а.с. 25, 187, т. 2 а.с. 26).

Згідно рішення № 85 від 28.04.1999 року сьомої сесії двадцять третього скликання Дніпровської сільської ради народних депутатів, надано згоду на передачу об`єкту спільної власності територіальних громад району Агрофірми радгоспу «Білозерський» у комунальну власність Дніпровської територіальної громади (т. 1 а.с. 26, 188, т. 2 а.с. 27).

Відповідно до п.п.2.1. Статуту Комунального підприємства Агрофірма радгосп «Білозерський», затвердженого рішенням сесії третьої Дніпровської сільської ради двадцять четвертого скликання від 07.02.2003 року № 43 та Статуту (нова редакція), затвердженого рішенням сесії сьомого скликання Дніпровської сільської ради від 06.05.2016 року № 85, Агрофірма радгосп «Білозерський» є комунальним сільськогосподарським підприємством, знаходиться на самостійному балансі та належить до комунальної власності Дніпровської територіальної громади (т. 2 а.с. 38-41, 76-89).

Згідно п.5.7 Статуту Агрофірми радгосп «Білозерський» (нова редакція) 2016 року, трудовий колектив приймає рішення про приватизацію земель Господарства, визначає перелік працівників Господарства та інших осіб, які мають право на отримання земельного паю (т. 1 а.с. 89).

Відповідно до рішення від 08.12.2003 року № 79 шостої сесії двадцять четвертого скликання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області вирішено клопотати перед Білозерською районною державною адміністрацією про приватизацію земель агрофірми радгосп «Білозерський» та надання дозволу на розробку проекту приватизації земель господарства (т. 1 а.с. 28, т. 2 а.с. 29).

Розпорядженням голови Білозерської районної державної адміністрації від 17.12.2003 року № 1188 надано згоду на приватизацію земель, які були надані у постійне користування агрофірмі радгоспу «Білозерський» загальною площею 1745,2 га працівниками агрофірми радгоспу «Білозерський» та пенсіонерами з їх числа та дозвіл на розробку проекту їх приватизації (т. 1 а.с. 31, 194, т.2 а.с. 32).

Рішенням четвертої сесії шостого скликання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 28.12.2010 року № 37 «Про розгляд заяв громадян щодо видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай)», розглянувши заяви громадян щодо видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай), вирішено, враховуючи, що агрофірма є комунальним сільськогосподарським підприємством: звернутися до агрофірми радгосп «Білозерський» з пропозицією щодо проведення загальних зборів (зборів уповноважених) про приватизацію господарства (т. 1 а.с. 27, 89, т. 2 а.с. 28).

Чинною постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 16.09.2011 року у справі №2-А-1370/2011 відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними рішень сесії Дніпровської сільської ради від 28.12.2010 року № 37 та від 02.03.2011 року № 64, а також відмовлено у зобов`язанні вчинити дії по завершенню розпочатої у 2003 році приватизації земель шляхом проведення розпаювання та виділення земельних часток (паїв) в натурі на місцевості, відповідно до поданих до Дніпровської сільської ради у 2010 році заяв громадян на виконання рішення загальних зборів трудового колективу агрофірми радгосп «Білозерський» від 03.11.2003 року, рішення Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області шостої сесії двадцять четвертого скликання від 08.12.2003 року №79 та розпорядження голови Білозерської РДА від 17.12.2003 року №1188 «Про надання згоди на приватизацію» земель та дозвіл на розробку проекту приватизації».

Вказаним судовим рішенням встановлено, щорішенням четвертої сесії шостого скликання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області №37 від 28.12.2010 року «Про розгляд заяв громадян щодо видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай)», 28.12.2010 року Дніпровською сільською радою Білозерського району було розглянуто заяви громадян щодо видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) та було вирішено: звернутися до агрофірми радгосп «Білозерський» з пропозицією щодо проведення загальних зборів (зборів уповноважених) про приватизацію господарства, оскільки агрофірма є комунальним сільськогосподарським підприємством і питання щодо приватизації її землі можливо вирішувати лише після рішення загальних зборів про приватизацію агрофірми. Встановлено, що згідно рішення сьомої сесії шостого скликання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 02.03.2011 року № 64 у задоволенні колективної скарги на рішення четвертої сесії шостого скликання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 28.12.2010 року № 37 було відмовлено і рішення було залишено без змін та було відмовлено у задоволені скарги громадянам щодо передачі земельних часток (паїв) із земель агрофірми радгосп «Білозерський», так як питання щодо приватизації землі, яка знаходиться в постійному користуванні агрофірми радгосп «Білозерський» можливо вирішувати лише після загальних зборів про приватизацію агрофірми радгосп «Білозерський». Також встановлено, що радгоспу «Білозерський» видано Державний акт серії I-XC № 001721 на право постійного користування землею в кількості 1745,2 га для ведення сільського господарства та вказана земельна ділянка розташована за межами території Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області, а тому вирішення питання про приватизацію земель та видачі правовстановлюючих документів на право приватної власності на землю не є компетенцією Дніпровської сільської ради (т. 2 а.с. 116-117).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Агрофірма радгосп «Білозерський» є комунальним сільськогосподарським підприємством, належить територіальній громаді та користується землею на підставі Державного акту на право постійного користування землею І НОМЕР_1 , виданого 30 серпня 1996 року.

Умовою отримання права на земельну частку (пай) із земель колективної власності є членство особи у відповідному сільськогосподарському підприємстві на момент передачі землі в колективну власність, яке є підставою для включення особи до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Список громадян, які мають право на земельну частку (пай), як додаток до державного акту формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства, підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі № 611/912/17.

Особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту. Такий правовий висновок міститься у останові Верховного Суду від 05.02.2019 року у справі № 389/896/19.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі просять зобов`язати Агрофірму радгосп «Білозерський» подати до Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області списки працівників агрофірми радгоспу «Білозерський», яким належить право на отримання земельної частки (паю). Позивачами не доведено, а судом не встановлено, що у передбачений законом спосіб, зборами членів трудового колективу Агрофірми радгосп «Білозерський» затверджувався список громадян (працівників), які мають право на земельну частку (пай). Згідно наданої суду неповної копії протоколу загальних зборів трудового колективу Агрофірми радгосп «Білозерський» від 03.11.2003 року в розділі «Вирішили» є лише один пункт: розпочати приватизацію земель Агрофірми радгосп «Білозерський» на 03 листопада 2003 року. Відомості про складення і затвердження списків осіб, які мають право на приватизацію, - в матеріалах справи відсутні.

Згідно п. 5.6, 5.7, 5.8 статуту КП «Агрофірми радгосп «Білозерський» в діючій редакції, саме трудовий колектив господарства, який складають постійні працівники господарства, визначає перелік працівників господарства та інших осіб, які мають право на отримання земельного паю. Повноваження трудового колективу господарства реалізуються загальними зборами працівників підрозділів. Таким чином, розгляд і затвердження списків входить не до повноважень юридичної особи, а трудового колективу як самостійного суб`єкта трудових відносин.

Отже, безпідставними є вимоги про покладення обов`язку на юридичну особу передати списки, наявність яких судом не встановлена, а розгляд і їх затвердження не входить до повноважень юридичної особи, оскільки вчинення таких дій залежить від трудового колективу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Агрофірми радгосп «Білозерський» надати до Дніпровської сільської ради списки працівників агрофірми радгоспу «Білозерський», яким належить право на отримання земельної частки (паю).

В частині позовних вимог про зобов`язання Дніпровської сільської ради Білозерського району Херсонської області видати сертифікати на право на земельну частку (пай), суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що державний акт про право колективної власності на землю разом із затвердженими списками пайщиків - не видавався, тому підстави для видачі сертифікатів про право на земельну частку (пай) також відсутні.

Отже, суд першої інстанції оцінивши в сукупності докази, покази свідків, дав правильну оцінку доказам та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії.

Разом з тим, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратити достовірність і повноту із плином часу (Рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, пункт 570).

Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року (справа № 321/170/18).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не спростовують та колегією суддів не приймаються з підстав зазначених вище.

Посилання скаржників на те, що зерно їм видавалось на підставі списків пайщиків нічим не підтверджені. З матеріалів справи вбачається, що позивачам видавалось зерно як соціальна пільга, що підтверджується Положенням про надання додаткової соціально-трудової пільги (права на пільгове отримання зерна), затвердженого наказом директора Агрофірми радгосп «Білозерський» № 117/2 від 20.06.2015 року. Згідно п. 2.3 вказаного Положення встановлено, що отримувачами зерна сплачується податок на доходи фізичних осіб згідно Податкового кодексу України (т. 2 а.с. 36).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо наявності договору оренди землі строком на 49 років між Агрофірмою радгосп «Білозерський» та Дніпровською сільською радою з додатком списком пайщиків з визначення земельної частки на кожного 2,75 га, - також нічим не підтверджені та судовою колегією до уваги не приймаються.

Посилання в апеляційній скарзі на право позивачів отримати сертифікат на землю на підставі Указу Президента України від 08.09.1995 року № 720/95 висновки суду не спростовують, оскільки зазначеним Указом врегульовано, що паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства, а з матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що Агрофірма радгосп «Білозерський» є комунальним підприємством і не перетворювався на колективне сільськогосподарське підприємство.

Посилання на незаконність висновків суду першої інстанції позбавлені правового обґрунтування та спростовуються сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи, яким судом дана належна оцінка.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції частково приймає доводи про неспівмірність понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру.

У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі 826/1216/16.

На підтвердження витрат, понесених Агрофірмою радгосп «Білозерський» на правову допомогу під час розгляду справив суді першої інстанції в загальній сумі 9000 грн,суду надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11 , копію договору про надання правової допомоги № 2 від 18.02.2019 року, копії рахунків за надані послуги №№ 1,2,3 від 18.02.2019 року, платіжні доручення № 373, № 374, № 375 на загальну суму 9000 грн та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Івченком О.О. (т. 2 а.с. 199-209).

Досліджуючи докази несення Агрофірмою радгосп «Білозерський» витрат на професійну правничу допомогу, їх співмірність, судова колегія дійшла таких висновків.

В платіжних дорученнях № 373, № 374, № 375 від 22.02.2019 року кожна на суму 3000 грн на оплату Агрофірмою радгосп «Білозерський» послуг адвокату Івченку О.О. зазначено призначення платежу: за аналіз законодавства, участь у судових засіданнях та за підготовку відзиву на позовну заяву (т. 2 а.с. 206-208).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відзиви на позовні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подані 28.09.2018 року за підписом директора Агрофірми радгосп «Білозерський» ще до вступу адвоката Івченка О.О. до участі в справі. Окрім того, позовні заяви місять аналогічні вимоги та в зв`язку з їх об`єднанням в одне провадження, судовий розгляд проводився по всіх трьох позовах одночасно, в межах однієї справи, а не трьох, хоча оплата проводилась по кожному позову окремо, в тому числі за участь у судових засіданнях.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу та стягнуті судом першої інстанції з позивачів на користь відповідача, підлягають зменшенню з урахуванням складності справи, виконаних адвокатом робіт, часу витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

На підставі викладеного,апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивачів на користь Агрофірми радгосп «Білозерський», понесених судових витрат на отримання професійної правничої допомоги в сумі 3000 (три тисячі) гривень з кожного, зміні шляхом зменшення суми стягнення з 3000 (три тисячі) гривень до 1000 (одна тисяча) гривень з кожного. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Агрофірми радгосп «Білозерський», понесених судових витрат на отримання професійної правничої допомоги в сумі по 3000 (три тисячі) гривень з кожного, - змінити, зменшивши суму стягнення з 3000 (три тисячі) гривень до 1000 (одна тисяча) гривень з кожного.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 25 лютого 2020 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова