МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа №370/658/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2020 р. Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Мазка Н.Б., розглянувши цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні (житловим приміщенням) будинком,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні (житловим приміщенням) будинком, посилаючись на те, що 24.12.1996 року вона зареєстровала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.01.2020 року заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області шлюб був розірваний.

За час проживання в зареєстрованому шлюбі ними за рахунок спільного сімейного бюджету був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . за спільною згодою даний будинок був зареєстрований на відповідача. Після укладення договору купівлі-продажу на ім`я відповідача, вони спільно проживали в цьому будинку.

У період шлюбних відносин відповідач почав чинити їй, позивачці, перешкоди у користуванні спільним майном, вигнав з будинку, змінив замки на двері. Вона в теперішній час не має змоги самостійно обирати час та день свого приїзду у будинок, оскільки ключі є тільки у відповідача, надати їй дублікат останній відмовляється.

Вона неодноразово намагалась потрапити до будинку, так як там знаходяться її особисті речі, але відповідач підпирав двері зсередини та замикав її на внутрішні засови. Також позивач викликав поліцію, але все виявилось марним, так як і їх відповідач до будинку не впускав та двері не відчиняв, не бажаючи давати будь-яких пояснень. Крім того, відповідач відмовлявся від цивілізованого діалогу щодо користування будинком, придбаним у період шлюбу.

Позивач ОСОБА_2 просить: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , шляхом видачі ключів від вхідних дверей та не запирати внутрішній двері будинку на внутрішні засови.

Згідно ухвали суду від 17.03.2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Відповідачу встановлено 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що твердження позивача про те, що під час проживання в зареєстрованому шлюбі ними за рахунок спільного сімейного бюджету був придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності, оскільки 03.09.2001 року його батьки і він здійснили відчуження трьох-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , з метою придбання для нього житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 28.09.2001 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого складає 17000.00 гривень. Отже вказане майно придбане за кошти, які він, відповідач отримав від продажу квартири, яка належала його родичам та йому включно, залишок у розмірі 800.00 гривень сплатив з власних коштів. Позивач не надає жодних доказів, що вона надавала кошти для придбання спірного майна. Щодо твердження позивача про те, що він, відповідач перешкоджає позивачу користуватися спільною сумісною власністю, то він зауважує, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу щодо порушення її цивільних прав та інтересів. В матеріалах справи не міститься жодного доказу, який міг би вказувати на те, що позивач не має змоги користуватися житлом. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено акту того, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено акту того, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя (а.с.22-24).

Позивачем не надана відповідь на відзив відповідача.

Згідно пункту 3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України, під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (СОVID-19) строки визначені законом та судом продовжуються на строк дії такого карантину.

Сторонами не подано клопотань про продовження процесуальних строків.

Судом були створені учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, наданням строку для подачі відзиву.

Кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08.12.1983 року у справі «Axen v.Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 ст.6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

За таких обставин суд здійснює розгляд справи в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вирішуючи спір, суд виходить з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтву про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 24.12.1996 року Відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району міста Києва, Україна, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 24.12.1996 року уклали шлюб, про що зроблено запис №627. Прізвище дружини - ОСОБА_1 , (а.с.10).

Згідно заочному рішенню Макарівського районного суду Київської області №370/5497/19 від 21.01.2020 року шлюб, укладений 24.12.1996 року між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району міста Києва - розірвано (а.с.12).

З договору купівлі-продажу від 03.09.2001 року серії АЕЕ №049252, укладеному між продавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_9 , остання купила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , (а.с.25).

Відповідно договору купівлі-продажу від 28.09.2001 року серії АЕВ №515933, зареєстрованому в реєстрі за №1307, укладеному між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 , останній купив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.13).

При вирішенні спору суд керується вимогами ст.41 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майна.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів порушення права користування житлом.

Керуючись вимогами ч.1 ст.321, 391, 405 ЦК України, ст.156, ч.1 ст.383 ЖК УРСР ст. 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні (житловим приміщенням) будинком.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складення повного його тексту.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.273 ЦПК України.

Рішення складене 20.08.2020 року.

Суддя