Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2020 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Панасюка І.В.,

з участю секретаря судового засідання - Кучер Н.Г.,

представника позивача - адвоката Ковальчука С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гайвороні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Веліховська Тетяна Станіславівна про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Веліховська Т.С. про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; належну на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,46 га, кадастровий номер :02:000:0673, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :02:000:0476, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_2 ; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в пайовому фонді СВК «ІСКРА-К» село Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області в розмірі 7328 гривень 00 копійок, або 0,22 відсотків.

Спадкоємцями по закону першої черги являється позивач, як чоловік померлої та діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

ОСОБА_5 від спадщини відмовляється, а позивачу та ОСОБА_4 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі постанови Гайворонської районної державної нотаріальної контори від 17.04.2020 року внаслідок існування заповіту.

Після звернення до нотаріуса, позивачу стало відомо, що спадкодавець за життя склала на ім`я ОСОБА_2 , заповіт від 24 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ульяновського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі № 2811.

Таким чином заповіт порушує права позивача, як спадкоємця першої черги так як позивач являється чоловіком спадкодавиці.

Хвора дружина склала заповіт, коли стан її здоров`я був стабільно важким так, як вона була онкохвора з 2010 року, перебувала на диспансерному обліку у лікаря-онколога Гайворонської районної центральної лікарні, була визнана інвалідом 2 групи, а перед смертю інвалідом 1 групи, вживала сильнодіючі знеболювальні наркотичні препарати. При цьому до нотаріуса спадкодавицю возив безпосередньо відповідач, що підтверджує факт впливу на волевиявлення спадкодавиці.

Через хворобу спадкодавиця позичила наперед в рахунок орендної плати у відповідача на лікування кошти і вважала, що уклала з відповідачем договір оренди. Дана обставина стверджується заявою на адресу відповідача щодо сплати орендної плати, яку вона написала власноручно за життя на ім`я відповідача.

Заповіт складено на території іншого району, а саме Ульяновського району в той час на території Гайворонського району працює три нотаріуси, включаючи державного нотаріуса. Також заповіт міг би бути посвідчений органами місцевого самоврядування.

Позивач вважає, що рукописний текст в заповіті здійснений не спадкодавцем, оскільки в заповіті не зазначена особа, яка здійснила цей запис, а нотаріус не має права особисто здійснювати такі записи.

Позивач вказав, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Вважає, що спадкодавець ОСОБА_3 , що склала заповіт була фізично не здоровою особою, що істотно впливало на її волевиявлення. Про відсутність волевиявлення також вказує той факт, що Відповідач не являвся членом родини спадкодавиці, а заповіт складено при наявності спадкоємців по закону першої черги - чоловіка та дітей. Дані обставини викликають обґрунтовані підозри вважати, що відповідач скористався хворобливим станом спадкодавиці у власних інтересах.

Позивач вважає, що нотаріально посвідчений заповіт, який ним оскаржується складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан внаслідок тривалої тяжкої хвороби не усвідомлювала значення своїх дій, а також діяла під впливом обману.

Просить суд визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_3 , яка склала заповіт, на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений 24 грудня 2013 року приватним нотаріусом Ульяновського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі №2811 і стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., а загалом 5840,80 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задовольнити. Позивач зазначив, що при житті ОСОБА_3 не обмежувалася у дієздатності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву з клопотанням розглянути справу без його участі, позовні вимоги не визнає.

Третя особа: приватний нотаріус Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховська Т.С. в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву з клопотанням розглянути справу без її участі.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні кожний окремо суду пояснили, що ОСОБА_3 починаючи з 2013 року була онкохворою. Їм відомо зі слів ОСОБА_3 про те, що остання брала гроші у відповідача на своє лікування.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, спадкової справи № 389/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається з права власності на 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 ; належну на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,46 га, кадастровий номер :02:000:0673, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :02:000:0476, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_2 ; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в пайовому фонді СВК «ІСКРА-К» село Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області в розмірі 7328 гривень 00 копійок, або 0,22 відсотків, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 389/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Спадкоємцями по закону першої черги являється позивач ОСОБА_1 , як чоловік померлої (а.с. 15) та діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 389/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , встановлено, що покійна ОСОБА_3 за життя склала на ім`я ОСОБА_2 , заповіт від 24 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ульяновського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі № 2811, яким заповіла останньому земельну ділянку площею 2,46 га, кадастровий номер :02:000:0673, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 2,12 га, кадастровий номер :02:000:0476, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області під № НОМЕР_2 , майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в пайовому фонді СВК «ІСКРА-К» село Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області в розмірі 7328 гривень 00 копійок, або 0,22 відсотків, що вбачається з заповіту, який знаходиться в матеріалах спадкової справи № 389/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Наявність та чинність вказаного заповіту підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подачі 06.02.2020 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Крім позивача та його сина спадщину прийняв відповідач ОСОБА_2 шляхом подачі 20.11.2019 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. ОСОБА_5 донька померлої спадщину не приймала. Інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку спадщини судом не встановлено та до нотаріальної контори не звертались, що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 389/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

Постановою № 121/02-31 від 17 квітня 2020 року державний нотаріус Гайворонської районної державної нотаріальної контори відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на дві земельні ділянки після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з наявністю спадкоємця за заповітом (а.с. 13).

ОСОБА_3 була онкохвора з 2010 року, перебувала на диспансерному обліку у лікаря-онколога Гайворонської районної центральної лікарні, та тривалий час лікувалась, була визнана інвалідом 2 групи (а.с. 17-33) та не заперечується сторонами.

Згідно положень ст.1257 ч.2 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень ст. 1235 ЦК України - заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до положень ст.1236 ЦК України - спадкодавець має право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається.

За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами у судовому засіданні, що ОСОБА_3 за життя не визнавалася обмеженою у цивільній дієздатності або ж недієздатною.

Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається в своїх позовних вимогах, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду доказів, що ОСОБА_3 під час складання заповіту невірно сприймала значення своїх дій через вплив медичних препаратів, які були призначені їй у зв`язку з проходженням лікування від онкозахворювання.

Ч.1 ст.233 ЦК України, передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В даному випадку, було вчинено заповіт, який є одностороннім правочином, за яким будь якої вигоди, особа, яка його вчиняє, не отримує. А відтак дану підставу, на яку посилається позивач суд вважає необґрунтованою.

Щодо підстави посвідчення заповіту неналежною особою суд зазначає наступне.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Згідно п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, тощо).

Згідно зі ст.13-1 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Аналогічні положення закріплено у главі 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, згідно якої нотаріальні дії можуть вчинюватися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених статтями 9, 53, 55, 60, 66, 72, 73, 94 Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення державної нотаріальної контори, в якій працює державний нотаріус, або приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу.

Порядок посвідчення заповітів регулює стаття 56 Закону України «Про нотаріат», згідно якої нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Норми Закону України «Про нотаріат», а також норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 не містили заборони щодо посвідчення нотаріусами заповітів у разі проживання заповідача в іншому нотаріальному окрузі. Встановлені обмеження стосувались, в більшості випадків, посвідчення правочинів щодо відчуження нерухомого майна, яке могло вчинятись лише нотаріусом за місцем знаходження такого майна або за місцезнаходженням однієї із сторін відповідного правочину.

Вимоги щодо місця посвідчення заповіту пов`язані не з місцем проживання заповідача, а з місцем здійснення нотаріальної діяльності нотаріуса, який посвідчує заповіт, тобто нотаріус має право посвідчувати заповіти в межах свого нотаріального округу або в приміщенні, яке є його робочим місцем, навіть, якщо заповідач проживає в іншій місцевості, яка не входить до нотаріального округу, який обслуговує цей нотаріус.

З матеріалів справи вбачається, що робоче місце приватного нотаріуса Ульяновського районного нотаріального округу Веліховської Т.С. розташоване за адресою: м. Ульяновка, вул. Промислова, 14, Кіровоградської області, Україна .

Зі змісту заповіту ОСОБА_3 від 24 грудня 2013 року вбачається, що він складений у м. Ульяновка, Кіровоградської області, та посвідчений приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Веліховською Т.С. При цьому, заповіт не містить жодного посилання на те, що його посвідчення відбулось за місцем проживання ОСОБА_3 (на території с. Бандурове Гайворонського району Кіровоградської області).

Отже, заповіт ОСОБА_3 був складений та посвідчений приватним нотаріусом у приміщенні, яке є її робочим місцем, в межах свого нотаріального округу, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, щодо місця посвідчення заповіту.

Відповідно до положень глави 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом України «Про нотаріат».

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Зі змісту заповіту ОСОБА_3 від 24 грудня 2013 року також вбачається, що заповіт складений о 10 год. 30 хв. 24 грудня 2013 року на її прохання та з її слів нотаріусом за допомогою загально прийнятих технічних засобів, та після прочитання його тексту вголос особисто нею підписаний у двох примірниках. Про те, що ОСОБА_3 особисто прочитала заповіт вголос та підписала його, вона власноручно зазначила у заповіті. Підписавши заповіт, ОСОБА_3 також підтвердила, що попередньо ознайомлена нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, що усвідомлює природу цього правочину та значення своїх дій, що перебуває у здоровому розумі та при ясній пам`яті, діє вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, що не страждає на захворювання, які перешкоджають усвідомленню суті цього правочину та не обмежена у встановленому порядку у праві укладати правочини, що їй нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст.1233, 1234, 1241, 1248, 1254, 1307 ЦК України, про що зазначено безпосередньо у заповіті.

При посвідчені заповіту приватним нотаріусом було встановлено особу ОСОБА_3 згідно паспорту, перевірено її дієздатність та встановлено її особисте волевиявлення заповісти своє майно ОСОБА_2 про що зазначено у заповіті, а також зафіксовано, що заповіт складений нею зі слів ОСОБА_3 , до підписання заповіту особисто нею прочитаний вголос та власноручно нею підписана в її присутності о 10 год. 30 хв. 24 грудня 2013 року.

Отже, даний заповіт був посвідчений із дотриманням вимог статей 1247, 1248 ЦК України та положень глав 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5.

Таким чином, аналізуючи у сукупності докази в даній справі, суд вважає, що в наданих суду матеріалах відсутні будь-які підтвердження того, що померла ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними в момент підписання оскаржуваного заповіту, всі надані суду письмові матеріали містять інформацію лише про те, що померла хворіла на онкологічне захворювання.

Суд також звертає увагу на те, що в поданому позові позивач зазначав про недодержання сторонами правочину вимог щодо вільного волевиявлення сторони правочину, про учинення особою правочину проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї обману, але позивач, на підтвердження вказаних ним обставин, не надав суду жодних належних та допустимих доказів.

Суд зазначає, що в межах даного судового розгляду всі пояснення свідків були аналогічними, узгодженими між собою, не мали протиріч і не заперечували того, що померла ОСОБА_3 за власною волею склала оскаржуваний заповіт і не мала ознаків щодо неможливості усвідомлювати значення своїх дій або неможливість керувати ними в момент підписання оскаржуваного заповіту.

Також і досліджені письмові матеріали справи містять інформацію виключно до фізичного стану померлої (зокрема хвороби), і не містять інформації щодо психічного стану померлої.

Натомість, судом встановлено, що заповіт від 24 грудня 2013 року був складений ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, який є гарантом того, що волевиявлення особи було спрямоване саме на вчинення даного правочину.

Доводи позивача про те, що заповіт було посвідчено у період загострення у ОСОБА_3 хвороби та її перебування у пригніченому, критичному стані, що позбавляло її можливості виразити свою дійсну волю, також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Отже, досліджені судом докази вказують на те, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми та посвідчення - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання посвідчений приватним нотаріусом у приміщенні, яке є робочим місцем нотаріуса, при посвідчені заповіту нотаріусом було встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність та встановлено волевиявлення щодо складання саме заповіту, роз`яснено заповідачу зміст ст.ст.1233, 1234, 1241, 1248, 1254, 1307 ЦК України та посвідчено особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.

Крім того позивачем в межах розгляду даної справи не було заявлено клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення психіатричного стану померлої ОСОБА_3 на час складення заповіту.

Оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні заповіту, тому у суду відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, через що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. 84 СК України,

ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Веліховська Тетяна Станіславівна про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Судові витрати залишити по фактично понесених.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. В. Панасюк

Дата документу 09.09.2020