КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/2680/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4894/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.І., Кирилюк Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2020 року у складі судді Ковалевської Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення авансових коштів в розмірі 20 тисяч доларів США після констатації факту порушення вже існуючого зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення авансових коштів в розмірі 20 тисяч доларів США після констатації факту порушення вже існуючого зобов`язання.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, судом допущено не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказано, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 на справедливий суд, залишення позову без розгляду є безпідставним, оскільки суддею Соловей Г.В. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідачка та третя особа в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 22.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом про стягнення авансових коштів в розмірі 20 тисяч доларів США після констатації факту порушення вже існуючого зобов`язання.

09 серпня 2019 суддею Фастівського міськрайонного суду позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

28 серпня 2019 року суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області Соловей Г.В. провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У подальшому, ухвалою судді Соловей Г.В. від 28 листопада 2019року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді, а ухвалою від 03 грудня 2019 року суддею Фастівського міськрайонного суду Осауловою H.A. задоволено самовідвід від розгляду даної справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2019 року, вказану справу було розподілено судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Ковалевській Л.М.

11 грудня 2019 року судом позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав відсутності повних даних про відповідача та третю особу, а саме: відсутня дата народження відповідача ОСОБА_5 , що позбавляє суд можливості встановити її зареєстроване місце проживання для правильного визначення підсудності та не долучено до позовної заяви доказів сплати авансового внеску, що викликає питання щодо правильності визначення відповідача у справі; крім того, у справі відсутній обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, тому суд позбавлений можливості перевірити вірність сплати судового збору, враховуючи, що квитанція про сплату судового збору датована ще 13.11.2018 року.

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 було подано заяву про усунення недоліків.

В обґрунтування заяви позивачка за змістом зазначила, що адреса проживання ОСОБА_5 , являється АДРЕСА_1 , оскільки, всю поштову кореспонденцію, адресовано на вказану адресу, вона отримувала особисто.

Крім того зазначала, що у відзиві на позовну заяву адвокат ОСОБА_5 підтверджує факт отримання авансових коштів останньою.

Що стосується судового збору зазначено, що було сплачено суму в розмірі 5 600 грн., що становить 0,1% від ціни позову відповідно до закону України про судовий збір, датованість сплати судового збору 13.11.2018 року не є підставою для не прийняття позову до розгляду.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції керувався п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали убачається, при вирішенні питання про прийняття справи до свого провадження було встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог чинного цивільно-процесуального законодавства, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 11.12.2019 року її було залишено без руху та встановлений термін для усунення виявлених судом недоліків - протягом десяти днів з моменту отримання ухвали.

Отже, залишаючи позов без розгляду, районний суд виходив з того, що у встановлений судом строк позивачем не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Вказані висновки здійснені з неповним з`ясуванням обставин справи, з огляду на наступне.

Вбачається, що ОСОБА_1 звернусь до ОСОБА_5 з позовом, зазначивши адресу її проживання: АДРЕСА_1 , яка також міститься в попередньому договорі купівлі-продажу нежитлового фонду від 15 березня 2013 року (а.с.10-16).

Згідно ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч. 6ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

23 липня 2020 року районним судом було направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, у відповідь на який, зазначено що ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 не значиться, для наведення довідки необхідно вказати повно дату народження (а.с. 29-31).

Відповідно до ч.9 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

У разі якщо отримана судом інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи не надає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.10ст.187 ЦПК України).

З позовної заяви вбачається, що останнє відоме позивачу місце проживання ОСОБА_5 є саме АДРЕСА_1 .

Відповідно до справи, поштову кореспонденцію відповідачка отримувала особисто за вказаною вище адресою.

Окрім цього, районний суд залишив поза увагою й інші матеріали, долучені до справи, відповідно до яких ОСОБА_7 , отримавши копію позовної заяви, через свого представника - адвоката Пустового В.М., вела активний захист своїх інтересів, подала відзив на позовну заяву з додатками до нього, а в подальшому - заперечення на відповідь, зі змісту яких не спростовується факт отримання від позивача авансового платежу (а.с.73-78, 121-124 т.1).

Відповідно до п.7 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Окрім цього, за змістом положень п. 5,7 ч.1 ст.197 ЦПК України на стадії підготовчого засідання суд може роз`яснити учасникам справи, які обставини входять до предмету доказування, які докази можуть бути подані тим чи іншим учасником справи, а також з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу, суддя першої інстанції не врахував дані обставини і вище зазначені вимоги процесуального закону та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду в цій частині.

Також з оскаржуваної ухвали вбачається, що позивачка не сплатила судовий збір відповідно до ціни позову.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься квитанція № 4184606 від 13.11.2018 року на суму 5 600 грн.

Зі змісту позову убачається, що звертаючись до суду за захистом своїх прав, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_5 авансові кошти в розмірі 20 тисяч доларів США, що на день подачі позовної заяви за курсом НБУ становить 528 340 грн., з яких 1% становить 5 284 грн. 40 коп., проте з підстав постійної зміни курсу, нею було сплачено 5 600 грн.

Крім того, суд не звернув увагу на зміст п. 2.1 попереднього договору купівлі-продажу нежитлового фонду від 15 березня 2013 року, укладеного ОСОБА_1 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , відповідно до змісту якого покупець в підтвердження власного наміру щодо укладання основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених цим договором, передає продавцю авансовий платіж в розмірі 163 000 грн. що на день укладення договору становить 20 000 дол. США відповідно до комерційного продажу доларів США у ПАТ «Прайм банк» на дату укладання договору (а.с.10-16 т.1).

Як свідчить зміст позову, позивачем розраховано судовий збір, прописаний в укладеному між сторонами попередньому договорі.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про не виконання у встановлені строки позивачем вимог ухвали суду від 11 січня 2020 року, є передчасним та спростовується матеріалами справи.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ураховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення без розгляду позовної заяви є помилковим та передчасним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справах: " Walchli v. France" від 26 липня 2007 року, "ТОВ "Фріда" проти України" від 08 грудня 2016 року).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала про залишення без розгляду позову підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: