Справа № 128/596/19
Провадження № 22-ц/801/266/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 рокуСправа № 128/596/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 128/596/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Староміський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2019 року, повний текст якого складено 06 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Т.Ю.,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовував тим, що відповідно до судового наказу від 19 грудня 2018 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області, з нього стягуються аліменти на утримання трьох дітей. Вказує, що з вересня 2017 року він здійснює догляд за своєю матір`ю ОСОБА_3 та отримує компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює (не вчиться) і здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80 річного віку, яка за 6 місяців до моменту звернення ним до суду склала 190,08 грн. Позивач зазначає, що інших джерел доходу він не має, тому об`єктивно не має можливості сплачувати щомісячно аліменти на утримання своїх трьох дітей у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

З цих підстав, з урахуванням уточненої позовної заяви просив зменшити розмір аліментів на трьох дітей відповідно і пропорційно до його доходів до 24 грн на місяць на усіх дітей. Визначити новий розмір аліментів з моменту набрання судовим наказом законної сили, а саме з 19 грудня 2018 року.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово змінював позовні вимоги.

01 липня 2019 року подав заяву, в якій вимогу про зменшення розміру аліментів обґрунтовував додатковою підставою, а саме здійснення Староміським ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області нарахування заборгованості за аліментами, виходячи з середньої заробітної плати для цієї місцевості, а саме 4131 грн на всіх дітей щомісячно. З урахуванням того, що ч.2 ст. 182 СК України встановлений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, тому остаточно просив зменшити розмір аліментів до мінімального гарантованого розміру на одну дитину з 01.01.2019 по 30.06.2019 - 1013,5 грн, з 01.07.по 30.11 2019 - 1059 грн на кожну дитину щомісячно, який є значено менший, ніж визначений державним виконавцем щомісячний розмір аліментів.

Крім того відповідно до ч.2 ст. 197 СК України просив звільнити його повністю від сплати заборгованості за аліментами , яка утворилася з моменту вступу в законну силу судового наказу від 19 грудня 2018 року і до 01 липня 2019 року загальним розміром 29 913, 5 грн.

Зазначену вимогу позивач обґрунтовував наявністю обставини, що має істотне значення, а саме хвороба та похилий вік його матері ОСОБА_3 , яка потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2019 року до участі в справі залучено Староміський ВДВС Головного ТУЮ у Вінницькій області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1500 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав для зміни розміру аліментів, а саме погіршення стану його здоров`я, а також наявність такого матеріального стану, який унеможливлює сплачувати аліменти в розмірі, визначеному судовим наказом. Визначений судом розмір аліментів відповідає нормам чинного законодавства, обставинам справи, загальним засадам справедливості цивільного судочинства, пропорційності між обов`язком батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття, забезпечення кожному з дітей, які є рівними, гарантованого мінімального розміру утримання для гармонійного розвитку та належного рівня життя. Відсутність працевлаштування позивача є лише умовою для нарахування державою останньому як особі, яка здійснює догляд за матір`ю похилого віку, компенсаційних виплат, проте не перешкоджає його працевлаштуванню з метою отримання доходу необхідного і достатнього для виконання обов`язків по утриманню непрацездатної матері та неповнолітніх дітей. Об`єктивних перешкод для працевлаштування позивач не довів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звільнення від сплати заборгованості за період 19 грудня 2018 року і до 01 липня 2019 року загальним розміром 29 913, 5 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів наявність істотних обставин, які мають значення для задоволення цих вимог. Відповідність вимогам законодавства нарахування заборгованості державним виконавцем та визначеного розміру заборгованості в межах примусового виконання рішення не входить до предмета доказування у цій справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, зменшивши розмір аліментів до мінімально гарантованого розміру на одну дитину з 01.01.по 30.06.2019 - 1013,5 грн, з 01.07.по 30.11.2019 року - 1059 грн на кожну дитину щомісячно та частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася з моменту вступу в законну силу судового наказу від 19 грудня 2018 року і до 01 липня 2019 року в розмірі 19831, 5 грн.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим. Висновки суду про відсутність у позивача перешкод для працевлаштування є помилковими, не відповідають обставинам справи, оскільки положеннями Постанов КМУ №832 від 26.07.1996 року та №558 від 29.04.2004 року передбачено як умову для отримання компенсаційних виплат особі, яка здійснює догляд за особою похилого віку саме відсутність працевлаштування та відсутність доходів у вигляді заробітної плати, крім доходів за участь у виборах. При цьому зазначеними нормами не передбачено обов`язку для позивача постійно проживати або перебувати разом з матір`ю, якій він таку допомогу надає. Водночас зміна розміру аліментів може мати під собою і зміну способу їх присудження.

Відмовляючи у звільненні від сплати заборгованості за аліментами, суд не взяв до уваги обставини, які мають істотне значення, а саме його фактичний матеріальний стан, стан його здоров`я, наявність непрацездатної матері та необхідність догляду за нею. За наявності сумнівів щодо стану здоров`я позивача та пов`язаних з цим витрат, суд міг витребувати усі необхідні документи з лікувального закладу. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що заборгованість зі сплати аліментів у нього виникла саме через мізерний розмір компенсаційних виплат за догляд за матір`ю, а розмір аліментів перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. У разі задоволення позову щодо зменшення розміру аліментів за вирахуванням суми отриманого позивачем доходу, у суду були підстави принаймні для часткового задоволення позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на суму 19831,5 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 19 грудня 2018 року, з позивача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на одну дитину відповідного віку, починаючи з 11 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 2).

Станом на 28 лютого 2019 року позивач мав заборгованість зі сплати аліментів в сумі 12 889, 50 грн, а станом на 30 червня 2019 має заборгованість в сумі 30 188,00 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості по сплаті аліментів. Як видно із цих розрахунків, протягом лютого - червня 2019 року, позивач взагалі не сплачував аліменти на дітей (а.с. 29, 37, 39, 79).

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про відстрочення виконання судового рішення, в задоволенні якої було відмовлено (а.с. 97 - 98, 100).

ОСОБА_3 , 1937 року народження, є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 (а.с.117) та потребує постійного стороннього догляду, не здатна до самообслуговування, що підтверджується рішенням Лікарсько-консультативної комісії Центру первинної медико-санітарної допомоги №5, яке діє безтерміново (а.с. 41, 58).

Позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради та з 04 вересня 2017 року по 26 березня 2019 року отримував компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за особою похилого віку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зокрема, з вересня 2017 року по березень 2019 року отримав виплату на загальну суму 573, 07 грн, та з 27 березня 2019 року по теперішній час отримує компенсацію фізичній особі, яка надає соціальні послуги особі похилого віку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме отримав виплату на загальну суму, зокрема за період з березня по вересень 2019 року - 1 209, 38 грн. (а.с. 3, 115,116, 119, 120, 121).

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, позивач ОСОБА_1 за період з 1 кварталу по 2 квартал 2019 року отримував доходи з таких джерел: Департамент соціальної політики Вінницької міської ради - державна та соціальна матеріальна допомога (607, 28 грн), Окружна виборча комісія з виборів президента України - дохід за цивільно-правовим договором (910,53 грн) (а.с. 114).

За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 мають на праві спільної власності земельні ділянки, цільове призначення яких: для індивідуального садівництва та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 53,54).

Згідно з копією довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 07 березня 2018 року №10145 та довідки Квартального комітету «Лівобережний» від 06 березня 2019 року №316 позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю, племінником та сестрою (а.с. 4, 5).

З довідок Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02 жовтня 2018 року та 14 травня 2019 року встановлено, що до складу сім`ї відповідачки ОСОБА_2 входили: чоловік - ОСОБА_1 , який є позивачем, та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які знаходились на утриманні обох батьків та станом на 14 травня 2019 року перебувають на повному утриманні матері (а.с. 51, 52).

Відповідно до довідки Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05 вересня 2019 року, ОСОБА_1 з квітня 2019 року не проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 118).

З інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України у витязі від 15 травня 2019 року видно, що позивач ОСОБА_1 у період з 01.01.2017 по 14.05.2019 перетинав державний кордон України 8 разів (в`їзд та виїзд), зокрема був відсутній в Україні з 11.01.2017 до 25.02.2017, з 05.02.2018 до 22.02.2018, з 04.04.2018 до 23.06.2018, з 05.12.2018 до 26.02.2019 (а.с. 71, 94).

Згідно з копією довідки № 323 КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 3 м. Вінниці», позивач ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку ЦПМСД № 3 (а.с. 96).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12, частиною п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За приписами пункту четвертого частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За змістом частин сьомої, восьмої статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів , а також судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Згідно з ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року N 3 відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них .

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, а й низка інших норм, які стосуються обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 СК «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року №6-143цс13.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних аліментів до встановленого законом гарантованого мінімального розміру на дитину відповідного віку з 01.01 по 30.06.2019 року у сумі 1013, 5 грн, а з 01.07.2019 по 30.11.2019 року - 1059 грн на кожну дитину щомісячно , обґрунтовуючи його тим, що як на час видачі судового наказу так і після його видачі, його матеріальний стан не дозволяв забезпечити надання утримання трьом неповнолітнім дітям у визначеному розмірі, а саме 1/2 від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку через те, що єдиним джерелом його доходу є компенсаційні виплати як особі, яка не працює і здійснює догляд за особою похилого віку, а з 27 березня 2019 року як особі, яка надає соціальні послуги, а державним виконавцем розраховано суму заборгованості, виходячи з середньої заробітної плати на цій місцевості, що не дозволяє сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Тобто, ОСОБА_1 вимоги про зменшення розміру аліментів не обґрунтував наявністю обставин погіршення його матеріального становища з дня видачі судового наказу 19 грудня 2018 року, а навпаки посилався на те, що такий матеріальний стан (наявність єдиного джерела доходів у вигляді компенсаційних виплат) існував задовго до видачі судового наказу.

Виходячи з чого, саме зміна матеріального становища платника аліментів не була доведена у встановленому законом порядку.

Безпідставними є посилання позивача на те, що судом встановлено розмір стягуваних аліментів без врахування його матеріального стану взагалі, внаслідок чого державним виконавцем здійснюється нарахування щомісячного розміру аліментів, який підлягає сплаті та розрахунок заборгованості, який перевищує гарантований законом мінімальний розмір аліментів, який він не взмозі сплачувати, а тому такий розмір необхідно зменшити, зокрема шляхом зміни способу стягнення аліментів з частки заробітку на тверду грошову суму.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви

документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення (п.1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 N 14).

Нормами сімейного законодавства , а саме ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць станови в з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Визначений судом на підставі судового наказу розмір аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_1 - 1/2 від усіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто по 1/6 частки на кожного із дітей, які є рівними між собою, цілком відповідає якнайкращим інтересам дітей, є необхідним і достатнім для забезпечення мінімальних потреб та інтересів дітей, для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини, а також встановлює такий розмір на рівні мінімально гарантованого розміру встановленого законодавством.

При цьому розмір аліментів визначено саме в частці від доходу позивача.

Згідно з встановленими обставинами справи, 1/2 частки від отримуваного доходу позивача є значно меншою, ніж мінімально гарантований розмір аліментів на кожну дитину, а саме 1059 грн щомісячно ( встановлений на час розгляду справи судом першої інстанції), тоді як платник аліментів не може бути звільнений від обов`язку сплачувати мінімально гарантований розмір аліментів.

Докази встановлення судом частки від заробітку платника аліментів у розмірі, який призводить до перевищення максимально можливого розміру стягнення за аліментами (70 % від заробітної плати та інших доходів боржника відповідно до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження»), а також, що розмір такої частки призводить до більшого дисбалансу інтересів позивача та його неповнолітніх дітей в порівняні з іншим розміром частки - не надано.

Посилання позивача, що державним виконавцем заборгованість за аліментами визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника у цій місцевості, що перевищує розмір його доходу, а також мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину відповідного віку, правильно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки порядок нарахування заборгованості державним виконавцем не входить до предмета доказування у цій справі.

Позивач просить встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з 01.01.по 30.06.2019 - 1013,5 грн, з 01.07.по 30.11.2019 року - 1059 грн на кожну дитину щомісячно.

Проте, у разі наявності підстав, новий розмір аліментів призначається з дня набрання рішенням про зміну розміру аліментів законної сили і не може застосовуватися ретроспективно, як просить позивач з 01 січня 2019 року.

ОСОБА_1 просив встановити новий розмір аліментів у сумі 1059 грн щомісячно на кожну дитину, обґрунтовуючи її саме мінімально гарантованим рівнем аліментів, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 30 червня 2019 року і був чинним на час розгляду справи судом першої інстанції.

Така вимога позивача є необґрунтованою, оскільки згідно з встановленими обставинами справи, саме такий розмір аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму, що на час розгляду справи судом першої інстанції становив 1059 грн, відповідав розміру встановленому судовим наказом від 19 грудня 2018 року, при цьому недоведеними є обставини, що 1/2 частка доходу позивача такий мінімальний розмір перевищує.

При цьому за приписами ст. 192 СК України сама по собі зміна способу стягнення аліментів без фактичного зменшення його розміру не передбачена.

Судом першої інстанції надано правильну оцінку наданим позивачем доказам щодо матеріального стану позивача, зокрема, обставинам отримання ним компенсаційних виплат як особі, яка не працює і здійснює догляд за матір`ю похилого віку, яка потребує такого догляду за станом здоров`я, а з 27 березня 2019 року - як особі, яка надає такі соціальні послуги.

За змістом постанов КМУ «Про затвердження Порядку призначення і виплат компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» від 29 квітня 2004 р. N 558 та «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» від 26 липня 1996 р. N 832 ( яка втратила чинність 23.03.2019) непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Вказаними нормами передбачено, що умовою призначення фізичній особі відповідних щомісячних компенсаційних виплат є те, що особа має бути непрацюючою.

Проте обставина, що позивачу призначені такі виплати не є підставою для звільнення останнього надавати допомогу своїм дітям у визначеному судом розмірі.

Позивачем, який є особою працездатного віку, за відсутності обмежень щодо роботи за станом здоров`я, не доведено належними та допустимими доказами, що він позбавлений можливості працевлаштування, вжиття ним заходів для отримання доходу, який дозволить йому виконати обов`язок по утриманню не лише непрацездатної матері, але і неповнолітніх дітей, який покладено на нього законодавством, адже право матері на отримання від свого сина - позивача у справі, соціальних послуг на підставі вищевказаних норм законодавства не може бути забезпечено шляхом обмеження прав неповнолітніх дітей на матеріальне утримання від батька у встановленому законом розмірі.

Доказів вжиття позивачем заходів для належного виконання покладеного на нього обв`язку не надано, навпаки з часу присудження аліментів позивач аліментів не сплачував взагалі. І як останнім було зазначено, сплата ним аліментів у будь-якому розмірі буде свідчити про визнання розміру заборгованості, визначеної виконавцем.

Позивачем не наведено об`єктивних, непереборних причин, які перешкоджають його працевлаштуванню.

Щодо необхідності догляду за непрацездатною матір`ю, суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам, що такі обставини відсутні.

Так, за час присудження позивачеві відповідних компенсацій, позивач неодноразово перебував закордоном, а саме з 11.01.2017 до 25.02.2017, з 05.02.2018 до 22.02.2018, з 04.04.2018 до 23.06.2018, з 05.12.2018 до 26.02.2019 (а.с. 71, 94).

Тобто, ОСОБА_1 був відсутній протягом тривалих проміжків часу (від декількох тижнів до декількох місяців). Також позивач визнав обставини, що призначення йому таких виплат не зобов`язує його бути постійно присутнім за місцем проживання чи перебування матері.

Наведене свідчить про те, що відсутня необхідність постійної безпосередньої присутності позивача для здійснення догляду за матір`ю, що в свою чергу свідчить про можливість останнього суміщення догляду за матір`ю та працевлаштування.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таким чином позивач фактично самоусунувся від виконання свого обов`язку по утриманню дітей.

Також є правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено погіршення стану його здоров`я належними та допустимими доказами.

Надана ОСОБА_1 копія довідки № 323 КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 3 м. Вінниці» не є таким доказом.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції у разі наявності сумнівів міг самостійно витребувати відповідні докази на підтвердження його стану здоров`я є неспроможними, оскільки обов`язок визначення предмета позову, обставин на його обґрунтування, а також доказування лежить саме на позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для зменшення розміру аліментів, передбачених ст. 192 СК України, а саме погіршення стану його здоров`я чи матеріального становища, а також невідповідність визначеного розміру аліментів вимогам закону та обставинам справи, правильно відмовив у задоволенні позову про зменшення розміру стягуваних аліментів.

Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги про звільнення від сплати заборгованості тими ж обставинами, що і позовні вимоги про зменшення їх розміру, посилаючись на те, що заборгованість виникла через недостатній розмір компенсаційних виплат, які йому нараховуються за здійснення догляду за матір`ю.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості з аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги у цілому фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи інтереси сторін з точки зору забезпечення їх справедливого балансу, колегія суддів визнає, що міркування дотримання мінімальних інтересів неповнолітніх дітей на отримання гарантованого законом забезпечення переважають над інтересами позивача, що мають істотне значення, проте не можуть слугувати підставою для звільнення його від виконання обов`язку.

Заявлена ОСОБА_1 вимога про часткове задоволення його позову та часткове звільнення його від сплати заборгованості за аліментами не підлягає розгляду, оскільки за приписами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Не можуть бути предметом апеляційного розгляду інші вимоги та підстави на їх обґрунтування, які не були пред`явлені до суду першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник