Провадження № 2/522/1963/20
Справа № 522/7455/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

До суду 02 травня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 , уточнений 23.09.2019 року (т.1, а.с.170), пред`явлений до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», за яким просив визнати недійсним із моменту укладення договору положення пункту 2.1.1.2.12 кредитного договору №SAMDNWFC1, укладеного між ним та банком 31 березня 2017 року, згідно якого клієнт зобов`язується сплатити на користь банку проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 84% річних - для картки «Універсальна голд».

В обґрунтування позову посилався на те, що 31 березня 2017 року між ним та банком було укладено кредитний договір №SAMDNWFC1, за яким позивач отримав кредитний ліміт у розмірі 27 000, 00 грн. на споживчі цілі. Згідно п.2.1.1.2.12 Договору, сторони дійшли згоди, що клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 84% річних - для картки «Універсальна голд». Вказував, що він із 25 серпня 2017 року перевищив свій кредитний ліміт та станом на 04 квітня 2019 року його заборгованості перед банком становить 74 952, 26 грн.. Посилався на те, що несвоєчасне повернення кредитних коштів сталося через його хворобу, внаслідок якої він втратив свою роботу та не мав доходу, попри це він все ж таки продовжував повертати отримані кошти банку. За період із 25 серпня 2017 року по 04 квітня 2019 року він сплатив банку 61 947, 60 грн.. Однак відповідач усі сплачені кошти направив на сплату процентів від прострочення суми заборгованості у розмірі 84% річних (які за період із 01.09.2017 року по 01.04.2019 року за розрахунком банку склали 60 854, 76 грн.) та пені за прострочку за кредитом у розмірі 1900,00 грн.. За наведених фактів позивач вважає, що за умовами укладеного кредитного договору він зобов`язаний сплачувати банку непропорційну велику суму компенсації (понад 50% вартості отриманих коштів) через несвоєчасне виконання ним зобов`язання за вказаним кредитним договором. Позивач вважає такі умови кредитного договору незаконними та несправедливими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив положення пункту 2.1.1.2.12 кредитного договору визнати недійсним.

Ухвалою суду від 14 травня 2019 року позов був залишений без руху, недоліки позову були усунуті представником позивача 28 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 31 травня 2019 року позов був повторно залишений без руху, недоліки позову були усунуті 04 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 12.06.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 15.07.2019 року.

Ухвалою суду від 13.06.2019 року за клопотанням позивача було витребувано в Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» належним чином засвідчену копію кредитного договору № SAMDNWFC1 від 31 березня 2017 року, укладеного між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи 15.07.2019р., 16.09.2019 року відкладався.

Ухвалою суду від 17.09.2019 року було розглянуто та задоволено клопотання представника позивача, витребувано докази в Акціонерного товариства «КБ «Приватбанк».

Розгляд справи відкладено на 21.10.2019 року.

У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи 21.10.2019р. був відкладений на 18.11.2019 р..

На виконання вимог ухвали суду від 17.09.2019 року представником банку 24.10.2019 року були надані до суду виписку по картковому рахунку та розрахунок заборгованості (т.1, а.с.185-237).

У підготовче засідання 18.11.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Жодних клопотань від сторін до суду не надходило.

Ухвалою суду від 18.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 05.02.2020 року.

До суду 18.11.2019 року надійшли письмові пояснення представника банку (т.2, а.с.5-6), згідно яких заперечували проти позову та вважають його необґрунтованим, посилались на те, що з боку позивача не надано доказів введення його в оману з боку банку. При укладені кредитного договору всі умови кредитування (валюта, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін, тощо) були роз`яснені позичальнику та останній власноруч підписав кредитний договір. Вважають, що кредитний договір був укладений відповідно до норм чинного законодавства, після узгодження всіх його положень, та є чинним. Вказували, що позивач просить визнати п.2.1.1.2.12 кредитного договору недійсним із 31 березня 2017 року, проте на момент укладення договору діяли інші умови та правила надання банківських послуг. Також представник посилався на те, що позивач нічим не підтверджує факт нарахування йому з 01.09.2017 року по 01.04.2019 року відсоткової ставки у розмірі 84% річних. Вважає, що такими діями позивач намагається уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання.

Розгляд справи у зв`язку з неявкою сторін 05.02.2020р. був відкладений на 15.04.2020 р.

Розгляд справи 15.04.2020 року, 24.06.2020 року розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою сторін.

У судове засіданні 08.09.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідача подала до суду заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача поважність причин неявки суду не повідомив, проте 14.04.2020р. є заява про розгляд справи у їх відсутність.

При цьому суд враховує, що відповідачу відомо про розгляд справи, що також підтверджується і надісланими на ухвалу суду оригіналами витребуваних доказів.

У відповідності до ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на належне сповіщення сторін про розгляд справи, суд ухвалив розглядати справу згідно ч.1 ст.223 ЦПК України за відсутності представників сторін.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 14.09.2020 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 09 травня 2007 року звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №ODXRFB07051142 від 09.05.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.19, т.2).

Згідно вказаної заяви, банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 1719, 0 грн. на строк 6 місяців із 09.05.2007 року по 09.11.2007 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за ведення фінансового інструменту у розмірі 51,57 грн. та одноразової винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

Згідно з п.4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,0% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

У подальшому, 31.03.2017 року, позивачем було здійснено переоформлення картки на клас вище, у зв`язку з чим він підстав анкету-заяву від 31.03.2017 року із кредитним лімітом 500 грн..

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив визнати недійсним із моменту укладення договору положення п.2.1.1.2.12 кредитного договору №SAMDNWFC1, укладеного між ним та банком 31 березня 2017 року, згідно якого клієнт зобов`язується сплатити на користь банку проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 84% річних - для картки «Універсальна голд».

Згідно заяви представника АТ КБ «Приватбанк» від 14.04.2020 року (т.2, а.с.17-20), окремого договору № SAMDNWFC1 в банку не існує, оскільки позивач оформляв картку вперше в 2007 року на підставі заяви позичальника від 09.05.2007 року. Згодом при переоформленні кредитної картки класом вище, позивач підписав анкету-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.03.2017 року.

Згідно заяви від 24.06.2020 року (т.2, а.с.25-27), представник АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що позивач не надав належні докази в обґрунтування позову та не довів, в якій саме редакції був п.2.1.1.2.12 на момент підписання заяви, До вказаної заяви додали роздруківку Умов та Правил станом на 30.01.2017 року.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31.01.2017 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 3,5 % на місяць на залишок заборгованості. Згідно розрахунку боргу за карткою, наданою представником банку (т.1, а.с.229-237).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий представником позивача витяг із Умов (т.1, а.с.8-39) був чинним на час написання заяви-анкети від 31.03.2017 року та позивач був із ним ознайомлений під підпис, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, у постанові від 27.07.2020 року по справі №188/1815/17.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, в даному випадку суд вважає, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (31 березня 2017 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (02 травня 2019 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, наданий позивачем витяг із Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів з позивачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг,(які не засвідчені належним чином ті не визнаються відповідачем), а також які знаходяться на веб-сайті банку в мережі Інтернет з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За наведених підстав, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем та банком Умови не є складовою кредитного договору і що саме ці Умови сторони мали на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, додані позивачем, Тарифи, витяг із Умови та Правила надання банківських послуг у зв`язку з відсутністю на них підпису відповідача, суд вважає такими, які не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту, зокрема визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку із цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Згідно роз`яснень у п. 8 ППВСУ № 9, встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином судом не встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір зі сплатою процентів від простроченої суми заборгованості в розмірі 84 % річних, а тому як наслідок - не вбачається підстав і визнання його пункту недійсним.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Крім цього вимога про визнання недійсним положення пункту 2.1.1.2.12 кредитного договору №SAMDNWFC1, укладеного між ним та банком 31 березня 2017 року, не може бути задоволена, оскільки така вимога ґрунтується на припущеннях про оформлення належним чином такого договору , що не встановлено судом.

При цьому позивач не позбавлений належного способу захисту у випадку пред`явлення банком позовних вимог до нього про стягнення заборгованості з непропорційно великою сумою компенсації (процентів, штрафів тощо) шляхом невизнання таких умов та суми заборгованості та дослідження доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 1, 3, 15, 16, 203, 215, 509, 526-530, 626-629, 631, 638-639, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст.11, 18, 22 Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст..1, 2, 10- 13, 19, 43, 49, 76-81, 209, ч.1 ст. 223, 235, 241, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України; суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 14.09.2020 року.

Суддя Домусчі Л. В.