Справа №597/856/20
Провадження №2/597/192/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2020 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді Дудяка С.В.

з участю:

секретаря судових засідань Богдана В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бесащука М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області про визнання права власності

в с т а н о в и в :

Позивач та його представник в позовній заяві просять суд визнати за позивачем право на земельну частку (пай), як членом КСП колгоспу ім. "Л.Українки" селя Литячі Заліщицького району Тернопільської області, розміром 1,30 умовних кадастрових гектарів, вартістю 37745,50 грн. із земель резервного фонду Дорогичівської ОТГ Заліщицького району Тернопільської області.

Позивач та його представник покликаються на те, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Хмелева Заліщицького району Тернопільської області. З 1975 року по 2000 рік працював у колгоспі та селянській спілці. Згідно Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акту на право колективної власності на землю. Позивач стверджує, що на момент розпаювання він працював на посаді тракториста в колгоспі ім.Лесі Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, однак його не включили у списки осіб на отримання земельної частки (паю), що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі позовних вимог.

Ухвалою суду 06.07.2020 року про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк для подання відзиву на даний позов та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин.

Представник відповідача - Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області Бесащук М.М. в судовому засіданні позову не визнав, стверджує, що відповідач не володіє жодними документами, які б підтверджували факт про те, що позивач на час розпаювання дійсно був членом КСП.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного:

Відповідно до паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 виданого 14.07.2005 року на ім`я ОСОБА_1 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Хмелева Заліщицького району Тернопільської області.

Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог наголошує на тому, що з 1975 року по 2000 рік працював у колгоспі та селянській спілці, зокрема на момент розпаювання він працював на посаді тракториста в колгоспі ім.Лесі Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, однак його не включили у списки осіб на отримання земельної частки (паю).

Архівною довідкою колгоспу ім.Л.Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області №3-226 від 12.05.2020 року дійсно підтверджується, що позивач з 01.01.1975 року по 31.12.1977 року, з 01.07.1980 року по 31.12.1997 року та з 01.03.1999 року по 28.02.2000 року працював у вищевказаному колгоспі.

Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Довідкою №273 виданою 05.06.2020 року виконавчим комітетом Дорогичівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області стверджується, що ОСОБА_1 земельний пай із земель селянської спілки не видавався.

Аналогічна інформація вбачається із відповіді Відділу у Заліщицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №31-19-0.25-152/105-20 від 15.06.2020 року про те, що сертифікат на земельну частку (пай) ОСОБА_1 не видавався.

Провівши аналіз чинного на момент виникнення спірних правовідносин Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року, суд приходить до висновку про те, що право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Позивач в судовому засіданні жодними доказами не доводить того факту, що він являвся членом колективного сільськогосподарського підприємства, що дало б йому право, через призму вищевказаного Указу Президента України, отримати право на земельну частку (пай).

На відсутності доказів у позивача саме цього факту, також наголошує відповідач, як на підставі невизнання даного позову.

Інших підстав для отримання права на земельну частку (пай) Указ Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року не передбачає.

У відповідності до ст.129 ч.3 п.4 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналогічної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14) та від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16).

Суд приймає аргументи позивача про те, що він на момент розпаювання працював на посаді тракториста у колгоспі ім.Л.Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, що частково підтверджується архівною довідкою, однак вважає аргументи позивача про те, що його помилково не включили у списки осіб на отримання земельної частки (паю) необгрунтованими та такими що не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем та його представником, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай), як членом КСП колгоспу ім. "Л.Українки" селя Литячі Заліщицького району Тернопільської області, розміром 1,30 умовних кадастрових гектарів, вартістю 37745,50 грн. із земель резервного фонду Дорогичівської ОТГ Заліщицького району Тернопільської області, тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Керуючись ст.ст.10, 11, 76-81, 89, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області про визнання права власності відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляцію, яка подається безпосередньо Тернопільському апеляційному суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 09.09.2020 року.

Суддя

С. В. Дудяк