1Справа № 335/2070/20 2/335/1275/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Каравайко В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної неприбуткової Установи „Міська Лікарня № 7" Запорізької міської ради про стягнення невиплаченої при звільненні вихідної допомоги,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Тіщенко Ю.В. ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунальної неприбуткової установи «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради про стягнення невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне.

Позивач перебував у трудових відносинах з Комунальною неприбутковою установою «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради, 26.02.2020 року позивача звільнено за його заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення, не провів повного розрахунку при звільненні у зв`язку з припиненням трудового договору та не надав письмового підтвердження нарахованих до виплати сум.

Останній платіж відповідачем було здійснено 27.02.2020 року у сумі 1066,57 гривень, з яким позивач не погоджується, оскільки він не відповідає заробітній платі за лютий та розміру вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Оскільки станом на час звернення позивача до суду відповідачем не проведено відповідний розрахунок та невиплачена позивачу сума вихідної допомоги, позивач вважає, що його права, що гарантовані Конституцією України та Законами було порушено, тому просить суд стягнути з відповідача суму невиплаченої при звільнені вихідної допомоги у розмірі 7084,50 гривень

Ухвалою судді від 10.03.2020 року позовну заяві було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі.

На виконання ухвали суду про залишення позову без руху, 17.03.2020 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою судді від 20.03.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

16.04.2020 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного розрахунку суми позову, а відповідачем проведено остаточний розрахунок 14.04.2020 року.

28.07.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає на невідповідність відзиву вимогам ст. 178 ЦПК України, а саме щодо відсутності у відзиві даних про позивача, крім того, позивач зазначає, що в наказі про звільнення його посада зазначена - юрисконсульт, а в доданому відповідачем розрахунковому листі його посада зазначена, як провідний юрисконсульт. Також позивач зазначає, що він не надавав своєї письмової згоди на відрахування з його заробітної плати профспілкових внесків, які відповідач утримував з заробітної плати позивача кожного місяця.

В судовому засіданні представник відповідача Тіщенко Ю.В. просила суд долучити до матеріалів справи акт інспекційного відвідування від 25.06.2020 року та письмові пояснення, які містять дані про нарахування та виплачені кошти позивачу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву заперечення підтримала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі с. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.11.2019 перебував у трудових відносинах з Комунальною неприбутковою установою «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради, на посаді 0,5 ставки юрисконсульта адміністративно-управлінського підрозділу, з окладом 2958,00 гривень, що підтверджується наказом №892/к/тр від 19.11.2019 року (а.с.22).

26.02.2020 року позивачем подано заяву про звільнення за власним бажання на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.23).

26.02.2020 року позивача ОСОБА_1 було звільнено, на підставі п. 3 ст.38 КЗпП України, відповідно до наказу №134 від 26.02.2020 року з 26 лютого 2020 року (а.с. 24).

Згідно з наданого суду розрахункового листа, відповідачем в квітні 2020 року проведено розрахунок, відповідно до якого позивачу нараховано заробітну плату за 8 робочих днів за листопад 2019 року у сумі 794,86 гривень, нараховано компенсацію за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу в розмірі середнього заробітну за 34 дні у розмірі 3600,60 гривень та вихідну допомогу при звільнені у розмірі 4855,50 гривень, що підтверджується матеріалами справи та позивачем не спростовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, разом з позовною заявою, а якщо певний доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, він повинен про це письмово повідомити суд у порядку, визначеному у ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

Всупереч вищенаведеним вимогам ЦПК України до своєї позовної заяви позивач не долучив жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві, а саме не надано розрахунку, з якого виходив позивач при визначенні суми позову.

У відповідності до абз. 3 п. 3 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, а винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Враховуючи положення даної Постанови КМУ, суд прийшов до висновку, що середньоденна заробітна плата, з якої виходив позивач при проведенні розрахунків сум, що підлягають стягненню, визначена без попередніх відрахувань податків, зборів та внесків, сплата яких є обов`язковою і такий обов`язок у відповідності до Податкового кодексу України покладено на роботодавця.

Крім того, наданий представником відповідача акт інспекційного вивідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЗП9622/1993/АВ від 25.06.2020 року не містить жодних посилань, або виявлених порушень відповідачем законодавства про працю.

Разом з тим, позивач не повідомляє у позовній заяві, які саме інші права і обов`язки в сфері трудових відносин по відношенню до нього були порушені відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи викладене, суд вважає, що пояснення представника відповідача та надані докази спростовують доводи позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В свою чергу, у ході розгляду даної справи позивачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

Таким чином, суд не знаходить жодних правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів порушення відповідачем законодавства про працю, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись, ст. 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунальної неприбуткової Установи „Міська Лікарня № 7" Запорізької міської ради про стягнення невиплаченої при звільненні вихідної допомоги - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.08.2020 року.

Суддя В.В. Калюжна