КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/4120/2016 Головуючий у І інстанції - Луценко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3256/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» - адвоката Міхо Кирила Вадимовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року

у справі за позовом Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановив:

У березні 2016 року Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 184,1 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_7 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12954008.

Крім того відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 202,9 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_10 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12953751.

Крім того відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_3 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 73,1 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_6 виданого 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13140805.

Крім того відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_4 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 159,2 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_9 виданого 12 грудня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12709171.

Право власності набуті відповідачем з використанням підробних документів, а саме для проведення державної реєстрації та отримання свідоцтва про право власності на гараж № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 нотаріусу було подано довідки за № 372 від 08 вересня 2015 року, № 371 від 08 вересня 2015 року, № 4-2 від 04 лютого 2016 року, згідно якої вбачається, що відповідач сплатив пайовий внесок у повному обсязі.

Однак дані документи не відповідають дійсності, оскільки відповідачем пайові внески не сплачувались та деякі документи взагалі не надавались.

Рішенням Київської міської державної адміністрації про відновлення земельної ділянки № 121-17/994 від 23 жовтня 2003 року, земельна ділянка № 78:134:70, була виділена Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» для будівництва та експлуатації гаражів.

Отже законним володільцем земельної ділянки є позивач.

Набувши незаконно право власності на споруди, які розташовані на земельній ділянці позивача та які є самочинним будівництвом, порушуються права та інтереси позивача.

Просив суд, визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 184,1 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_7 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12954008 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказане майно.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_2 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 202,9 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_10 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12953751 та скасувати державну реєстрацію право власності на вказане майно.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_3 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 73,1 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_6 виданого 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 13140805 та скасувати державну реєстрацію право власності на вказане майно.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_4 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 159,2 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_9 виданого 12 грудня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12709171 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказане майно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» через представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом було лише встановлено факти того, що відповідач є власником гаражів НОМЕР_1 та НОМЕР_3 на підставі поданих на вимогу суду нотаріусом документів, проте суд не надав оцінку вказаним доказам - документам, зовсім не перевірив їх на відповідність законодавству та знехтував тим, що відомості вказані у документах не відповідають дійсності.

Стосовно гаражу № НОМЕР_1 відповідачем було надано довідку №372 від 08 вересня 2015 року та стосовно гаражу № НОМЕР_3 - довідку №4-2 від 04 лютого 2016 року.

В них були зазначені відомості, що зовсім не відповідають дійсності.

Такі довідки позивачем не видавались, вони є підробленими відповідачем і створені ним навмисно, оскільки на його звернення до позивача про видачу таких довідок, йому було відмовлено.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, який обґрунтовував тим, що стосовно підробки довідок позивач звертався з відповідною заявою до Оболонського УП ГУНП в м. Києві, після чого було відкрито кримінальне провадження №0003118 від 27 березня 2016 року, згідно ЖЄО 18802 від 26 березня 2016 року.

Згідно постанови від 25 листопада 2019 року вказане кримінальне провадження закрите з підстав відсутності складу злочину, про що повідомлено ОСОБА_1 листом №П-5704/125/51/04-2019 від 16 грудня 2019 року.

Таким чином в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що видані Автокооперативом по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» довідки стосовно членства ОСОБА_1 в кооперативі та виконання ним обов`язків члена кооперативу по оплаті відповідних внесків на гаражі НОМЕР_1 та 1012 є підробленими або не видавалися з боку Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський».

Просив апеляційну скаргу Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки №4-2 від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_3 , загальною площею 73,1 кв.м, який побудований ГБК «Мінський» в 1991 році господарчим способом у результаті діяльності гаражного кооперативу. Сума внесків сплачена в повному обсязі.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №52729065 від 05 лютого 2016 року, гараж № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 52728749 від 05 лютого 2016 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О.

Відповідно до довідки №372 від 08 вересня 2015 року ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , загальною площею 184,1 кв.м, який побудований ГБК «Мінський» в 1991 році господарчим способом у результаті діяльності гаражного кооперативу. Сума внесків сплачена в повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року по справі 756/10168/16-ц встановлено, що згідно інформаційної довідки від 29 квітня 2016 року №58452603 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно гараж № НОМЕР_1 в АКБЕГ «Мінський» за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року по справі №756/11972/16-ц встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до протоколу засідання Правління №44 від 14 січня 2013 року було прийнято у члени Кооперативу та надано гараж № НОМЕР_4 .

Також, наступним протоколом засідання Правління №45 від 26 лютого 2013 року позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів НОМЕР_2,НОМЕР_1, НОМЕР_8.

03 грудня 2015 року на Загальних зборах членів Кооперативу було прийнято рішення про затвердження всіх прийнятих Правлінням осіб протягом останніх 10 років у члени кооперативу.

Таким чином, позивача ОСОБА_1 остаточно було прийнято в члени кооперативу лише 03 грудня 2015 року.

Крім того, відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 202,9 кв.м, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_10 виданого 19 січня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12953751.

Крім того відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_4 , за адресою АДРЕСА_1 на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», загальною площею 159,2 кв.м, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_9 виданого 12 грудня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві та зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 12709171.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Позивачем у справі не доведено та не оспорюється той факт, що відповідач належним чином та у відповідності до чинного законодавства зареєстрував своє право власності на гаражі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 в АКБЕГ «Мінський».

В той же час, позивач вважає, що надані ОСОБА_1 довідки про його членство в кооперативі стосовно зазначених гаражів є підробленими, проте жодних доказів цьому позивач до суду не надав.

Стосовно підробки вказаних довідок, позивач звертався з відповідною заявою до Оболонського УП ГУНП в м. Києві, після чого було відкрито кримінальне провадження №1201.118 від 27 березня 2016 року, згідно ЖЄО 18802 від 26 березня 2016 року.

Згідно постанови від 25 листопада 2019 року вказане кримінальне провадження закрите з підстав відсутності складу злочину, про що повідомлено ОСОБА_1 листом №11- 5704/125/51/04-2019 від 16 грудня 2019 року.

Таким чином в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що видані АКБЕГ «Мінський» довідки стосовно членства ОСОБА_1 в кооперативі та виконання ним обов`язків члена кооперативу по оплаті відповідних внесків на гаражі НОМЕР_1 та НОМЕР_3, є підробленими, або не видавалися з боку АКБЕГ «Мінський».

Крім цього, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року по справі № 756/11972/16-ц за позовом ОСОБА_1 до АКБЕГ «Мінський», третьої особи на стороні відповідача - Голови правління АКБЕГ «Мінський» Корнєєва О.В. про визнання недійсним рішення загальних зборів АКБЕГ «Мінський», які відбулись 03 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В основу свого рішення суд поклав висновок про те, що позивач на момент проведення вказаних зборів 03 грудня 2015 року не набув статусу члена АКБЕГ «Мінський», і тому його права не були порушені рішеннями, прийнятими на зборах.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на вищевказане рішення Оболонського районного суду м. Києва задоволена частково, рішення суду скасоване, провадження у справі закрите з підстав порушення судом першої інстанції правил юрисдикції загальних судів.

Разом з цим, в своїй постанові від 12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд зазначив що Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» було засновано та створено як юридичну особу 16 липня 1975 року.

Також, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є членом Автокооперативу та є власником нерухомого майна (гаража) відповідно до протоколу засідання Правління №44 від 14 січня 2013 року, яким його було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_4 .

Наступним протоколом засідання Правління №45 від 26 лютого 2013 року позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів № НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_8 .

Із вказаного періоду ОСОБА_1 користувався гаражами та сплачував внески до кооперативу.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини про набуття позивачем членства в кооперативі відповідно до протоколу засідання Правління №44 від 14 січня 2013 року, яким його було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_4 , а також протоколу засідання Правління №45 від 26 лютого 2013 року, яким позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів № НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_8 , слід рахувати доведеними в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Тому посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 було прийнято в члени АКБЕГ «Мінський» лише 03 грудня 2015 року не відповідає дійсності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року №5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», член ГБК, який повністю сплатив свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 ЦК України).

Згідно з нормою ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про власність» (який був чинним на момент набуття права власності на спірне нерухоме майно) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріусам державою надано повноваження державного реєстратора.

Згідно з пунктом 6 Тимчасового положення про реєстрацію видача свідоцтва про право власності здійснюється органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти. БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

У оскаржуваному рішенні суд зробив правильні висновки, про те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення.

Згідно ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України.

Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Відповідно до статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» - адвоката Міхо Кирила Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 27 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба