Справа № 570/2889/19
провадження № 2-п/570/4/2020
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Костюк Т.П.,

секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.С.Петлюри, 10) заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що її належним чином не повідомлено про судові засідання і вона була позбавлена можливості довести для відому суду, що позивач не є власником спірного будинку, відповідач у поданій до суду 24 грудня 2019 року заяві просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року по даній справі та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, хоча про місце та час розгляду заяви повідомлялися заздалегідь та належним чином, відповідач ОСОБА_1 повідомила суд, що чоловік не може з"явитися до суду у зв"язку із зайнятістю по роботі. Вказані обставини не перешкоджають розгляду заяви про перегляд заочного рішення у відсутність вказаних осіб.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заяву підтримала, оскільки не знала про розгляд справи, крім того і вона, і чоловік знялися з реєєстрації за вказаною адресою ще до винесення рішення.

По суті спору показала, що частину будинку АДРЕСА_1 у розмірі 47/100 її свекруха ОСОБА_4 подарувала її доньці, яка згодом отримала адресу 76 А, а частину у розмірі 53/100 вона ж подарувала своїй доньці-позивачу по справі. Вони з чоловіком були зареєстровані у частині будинку позивача, а 30 липня 2019 року переєструвалися у частину будинку доньки.

Представник відповідача вимоги заяви підтримав, вказав, що про наявність заочного рішення відповідач ОСОБА_1 дізналася 12 грудня 2019 року. Вважає, що позивач, яка не є власником будинку, не мала законного права звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Жодної повістки відповідач не отримувала, тобто не з`являлася у судові засідання з поважних причин, що є підставою для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновку.

Покликаючись на те, що він змушений нести додаткові витрати, позивач у поданій до суду 13 червня 2019 року позовній заяві просить визнативідповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. Також просила стягнути понесені судові витрати.

Судом перевірено місце реєстрації відповідачів, яке співпадає з вказаним позивачем.

13 липня 2019 року відповідачі отримали позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження на призначення справи до судового розгляду на 02 серпня 2019 року. У зв`язку з їх неявкою справа відкладена на 04 вересня 2019 року, в подальшому відповідачі до суду не з`являлися.

18 листопада 2019 року винесене заочне рішення, яким позовна заява задоволена та ухвалено позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , вирішено питання судового збору.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28 грудня 2019 року внесено виправлення у рішення суду від 18 листопада 2019 року, виправивши по тексту номер будинку з 76А на "76".

Згідно тверджень відповідача ОСОБА_1 рішення отримане нею 12 грудня 2019 року.

Глава 8 ЦПК України регламентує порядок постановлення заочного рішення. Зазначеними нормами ЦПК України суд керувався при розгляді цивільної справи. Згідно з ч.1 ст.284 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Поряд із цим відповідачем не зазначаються та не подаються докази. Лише сукупність вказаних підстав можуть слугувати підставою для скасування заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однією з засад цивільного судочинства згідно п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п.36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п.132).

Разом з тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п.57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п.65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п.59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п.98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п.93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п.45).

Вказане свідчить про те, що будь-які твердження відповідача про необізнаність з розглядом справи є неспроможними, адже не лише про зміст позовних вимог, але й про хід судового розгляду відповідач достеменно знав, оскільки отримував копію заяви з додатками, ухвали суду, судові повістки та рішення, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи. У суду немає даних про те, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин, жодних доказів поважності відсутності не представив. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку неявка відповідача в судове засідання була з неповажних причин. Крім того, нею не долучено до заяви про перегляд заочного рішення жодного доказу, якими вона обґрунтовує свої заперечення ні при зверненні до суду, ні у судовому засіданні. Посилання відповідача щодо невірного застосування судом при ухвалені рішення норм матеріального права не приймаються до уваги, оскільки такі дії являються прерогативою суду апеляційної інстанції.

Таким чином, підстав для скасування заочного рішення немає, тому заяву відповідача про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення, що не позбавляє його права на оскарження вказаного рішення суду у загальному порядку. Відповідно до ч.4 ст.287 ЦПК України заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ч.1 ст.353 ЦПК України не передбачено оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду такої ухвали. Відповідно до п.4 ч.5 ст.357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Згідно з ч.2 ст.353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Разом з тим, враховуючи вимоги ст.6 Конвенції прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, позбавлення за даних обставин права на апеляційне оскарження є фактично порушенням принципів рівності всіх перед законом і судом та доступу до правосуддя.

На підставі наведеного, керуючись ст.287 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повне судове рішення виготовлене 25 лютого 2020 року.

Суддя: Кушнір Н.В.