Справа № 369/2116/20 Головуючий в суді І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22ц-824/5859/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позову,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просив до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, заборонити всім суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим особам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчиняти реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-які відомості щодо речових прав похідних від права власності щодо земельних ділянок під кадастровими номерами :01:005:5119, :01:005:5120, :01:005:5121, :01:005:5122, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти постанову про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що у зв`язку із невжиттям судом заходів забезпечення позову частина вказаних земельних ділянок уже була відчужена іншим особам, а земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:5122 була передана в іпотеку, що призвело до порушення його прав, оскільки він планує подати позов до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, а тому невжиття цих заходів утруднить виконання можливого рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що невжиття цих заходів може утруднити виконання рішення суду та, що відповідач вчиняє дії, які можуть до цього призвести.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просив до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони всім суб`єктам державної реєстрації, державним реєстраторам Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим особам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчиняти реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-які відомості щодо речових прав похідних від права власності щодо земельних ділянок під кадастровими номерами :01:005:5119, :01:005:5120, :01:005:5121, :01:005:5122.

Також вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :01:005:5119, :01:005:5120, :01:005:5121, які належали ОСОБА_3 , були відчужені ОСОБА_4 , а земельна ділянка за кадастровим номером :01:005:5122 була передана в іпотеку ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 19 лютого 2020 року (а.с.42-50).

З матеріалів справи та відкритої інформації у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 із вказаним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до цього часу до суду не звернувся.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, не довів, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду та що наявна реальна ймовірність такого відчуження, яка може створити реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, при цьому ОСОБА_1 до цього часу не було подано до суду зазначений позов до відповідачів.

Посилання апелянта на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів вважає формальними та безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодним належним і допустимим доказом, крім того самі по собі не можуть бути підставою для вжиття тих заходів забезпечення позову, про які просить заявник, а тому і не можуть бути належною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач при необхідності і наданні відповідних належних доказів не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з заявою про забезпечення позову, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою та не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: