Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 185/2918/19

провадження № 61-4137св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Перекопського М. М.,

від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду,

у складі колегії суддів Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

від 18 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 23 907 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти у строк до 25 липня 2020 року зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 16 % річних, або 1, 333 % на місяць. На підтвердження одержання грошових коштів відповідачем було власноручно написано відповідну розписку.

Посилаючись на те, що відповідач у строки встановлені договором позики грошові кошти не повернув, а направлена ним в січні 2019 року вимога про дострокове повернення позики, сплати процентів та пені залишена відповідачем без задоволення, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19 липня 2018 року, що утворилася станом на 28 березня 2019 року в розмірі 713 762, 17 грн, яка складається із 647 443, 80 грн заборгованості за позикою, 60 868, 98 грн заборгованості по процентам за користування позикою за період з 19 липня 2018 року по

28 березня 2019 року, 5 449, 39 грн пені за прострочення сплати процентів за користування позикою за період з 29 серпня 2018 року по 28 березня

2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 634 722, 17 грн, з яких: 575 747, 71 грн - заборгованість по позиці, 54 128, 52 грн - заборгованість по процентам за час користування позикою, 4 845, 94 грн - пеня. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог. При цьому, суд погодився з порядком розрахунку заборгованості за договором позики, наданим позивачем, але вважав, що його слід розраховувати виходячи з курсу долара США станом на дату розгляду справи.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 30 вересня 2019 року - без змін.

Приймаючи постанову від 18 лютого 2020 року, колегія суддів виходила з того, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У квітні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення ухвалені всупереч висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним в постанові від 18 квітня

2018 року по справі № 753/11000/14-ц та Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 175/213/16-ц.

Вважає, що суд першої інстанції, досліджуючи докази та надаючи тлумачення укладеному між сторонами договору позики від 19 липня

2019 року, фактично змінив формулювання умов договору.

Твердження судів першої інстанції та апеляційної інстанції щодо тлумачення умов договору на користь позивача не відповідає принципу contra proferentem, а у задоволенні позову слід було відмовити як у передчасному, оскільки обов`язок щодо сплатити всієї суми боргу та процентів не міг виникнути раніше 25 липня 2020 року.

Судом першої інстанції було порушено порядок розподілу судових витрат під час вирішення справи, та стягнуто з нього на користь позивача судові витрати в розмірі 8 125, 75 грн, в той час як він є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору.

У липні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Корсуновський П. Ю. доповнив касаційну скаргу доводами про те, що розрахунки процентів за користування позикою та пені виконані станом на 28 березня 2019 року, а отже охоплюють період часу коли позичальнику було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу, що не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій були правильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Доводи відповідача, викладені ним в касаційній скарзі зводяться до незгоди з висновками судів та переоцінки доказів по справі. Наголошує на тому, що відповідач навмисно вводить суд в оману, перекручуючи умови укладеного між сторонами договору позики, трактуючи їх зміст на свій розсуд.

Вважає, що судами попередніх інстанцій не було порушено порядок розподілу судових витрат та звертає увагу Верховного Суду, що особи з інвалідністю І та II груп, звільняються лише від сплати судового збору, а не від всіх видів судових витрат, передбачених статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що між сторонами 19 липня 2018 року укладено договір позики, згідно пункту 1.1 якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 628 850 грн, що еквівалентно 23 907 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ), встановленому на час укладення цього договору (1 долар США 26,303338 грн) (далі - договір позики).

Згідно пункту 1.2 договору позики позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 16 % річних або

1, 333 % щомісячно. Проценти сплачуються щомісячно, але не пізніше

28 числа до дня повернення позики.

Позику, а також проценти позичальник зобов`язується передати позикодавцю готівкою або перерахувати на банківський рахунок, карту банку в строк до 25 липня 2020 року (пункт 2.1 договору позики).

Позикодавець має право на дострокове погашення кредиту (пункт 2).

Згідно пункту 7.1 договору позики у випадку прострочки виплати процентів більше ніж на 90 календарних днів позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики або залишку та сплати процентів.

На підтвердження укладення зазначеного договору ОСОБА_2 склав розписку про отримання від позивача грошових коштів у сумі 628 850 грн.

Суди вважали, що з урахуванням, встановленого НБУ станом на 30 вересня 2019 рок курсу долару США до гривні, сума заборгованості за договором позики станом на 28 березня 2019 року становить 634 722, 17 грн, яка складається із:

- 575 747, 71 грн заборгованості за позикою;

- 54 128, 52 грн заборгованості по процентам за користування позикою;

- 4 845, 94 грн пені.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

(частина перша статті 1049 ЦК).

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Щодо доводів ОСОБА_2 про відсутність у позикодавця права вимагати дострокового повернення позики та одержання належних йому процентів

Пунктом 7.1 договору позики від 19 липня 2018 року передбачено право позикодавця вимагати від позичальника дострокового повернення позики чи частини позики, що залишилася та сплати процентів у випадку прострочення сплати процентів більше ніж на 90 календарних днів.

Порядок нарахування та сплати процентів за договором позики

від 19 липня 2018 року визначений у пункті 1.2 цього договору, текст якого викладено російською мовою наступним чином:

«1.2. Заимодавец имеет право на получение от заемщика процентов от суммы займа в размере 16 % годовых или 1, 333 % ежемесячно.

1.2.1. Проценты выплачиваются ежемесячно, ___ числа, но не позднее

28 числа до дня возврата займа. Проценты выплачиваются наличными в гривне по адресу заимодавца, если стороны не достигли согласия относительно другого места передачи.

1.2.2. Проценты начисляются на гривневый эквивалент с привязкой к официальному (обменному) курсу доллара США национального банка Украины на дату выплаты денежных средств.

1.2.3. В случае частичного возврата займа проценты начисляются на невозвращенную суму займа».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів,

(в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту;

(ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem, яке передбачає, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені», але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

Доводи заявника про те, що з урахуванням конструкції пункту 1.2.1. договору позики та принципу тлумачення contra proferentem його обов`язок щодо сплати процентів виникає лише з 25 липня 2020 року відхилені касаційним судом, як безпідставні з огляду на те, що цей пункт не є двозначним за змістом і покладає на позичальника обов`язок сплати процентів за користування позикою щомісячно протягом строку дії договору.

Крім того, Верховний Суд враховує, що згідно пункту 2 договору позики строк його дії визначено до 25 липня 2020 року, а покладення на позичальника обов`язку щодо повернення позики та сплати процентів за користування позикою лише із 25 липня 2020 року не узгоджується з передбаченим пунктом 7.1 договору позики правом позикодавця достроково вимагати від позичальника виконання взятих на себе зобов`язань.

З урахуванням зазначеного та кінцевого строку виконання зобов`язань за договором позики від 19 липня 2018 року, касаційний суд вважає, що згідно умов договору проценти за користування позикою повинні були сплачуватись не пізніше 28 числа кожного місяця, а проценти за користування коштами за період з 29 червня 2020 року по 25 липня

2020 року - не пізніше 25 липня 2020 року.

Встановивши, що відповідач порушив зобов`язання зі сплати процентів за користування позикою в розмірі та порядку, передбаченого пунктом 1.2. договору позики від 19 липня 2018 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, визначив характер спірних правовідносин та, правильно застосувавши положення статей 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про дострокове стягнення з ОСОБА_2 суми неповернутої позики, процентів та пені згідно пункту 7.1.1 договору позики.

ОСОБА_2 не заперечує факт укладення між ним та ОСОБА_1

19 липня 2018 року договору позики та факт власноручного написання розписки від 19 липня 2018 року.

Докази належного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань згідно договору позики від 19 липня 2018 року, в тому числі зі сплати процентів, в матеріалах справи відсутні.

Щодо визначення розміру заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню

ОСОБА_1 заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики від 19 липня 2018 року, що утворилась станом

на 28 березня 2019 року в загальному розмірі 713 762, 17 грн, що еквівалентно 23 907 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату розрахунку та складається із:

- заборгованості з позики - 647 443, 80 грн, що еквівалентно

23 907 доларів США;

- заборгованості по процентам за користування позикою -

60 868, 98 грн, що еквівалентно 2 247, 60 доларам США;

- пені за прострочення сплати процентів - 5 449, 39 грн, що еквівалентно 201, 22 доларам США.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми неповернутої позики в розмірі 575 747, 71 грн, що еквівалентно 23 907 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 вересня 2019 року.

При цьому Верховний Суд враховує, що касаційна скарга не містить доводів щодо помилкового застосування при визначенні заборгованості, яка підлягає стягненню саме такого курсу долару США до гривні, а позивач рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку не оскаржує.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконував, а тому 21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою про дострокове повернення позики протягом 30 днів, чим змінив кінцевий строк виконання зобов`язання за договором.

З урахуванням того, що зазначена вимога була отримана ОСОБА_2

18 лютого 2019 року, що не заперечується сторонами, вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача передбачених договором процентів та пені за прострочення виконання зобов`язання, нарахованих за період із 21 березня 2019 року по 28 березня 2019 року є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 , яка підлягає стягненню становить:

1. по процентам 51 891, 59 грн,

з розрахунку 405, 55 грн + 575 747, 71 грн х 16 % / 100 % х 204 дні / 365 днів, де 405, 55 грн - залишок несплачених ОСОБА_2 процентів за період з 19 липня 2018 року по 28 серпня 2018 року, що визнається сторонами; 575 747, 71 грн - сума неповернутої позики, 16 % - розмір процентів за користування позикою, визначений пунктом 1.2. договору позики; а

204 дні - кількість днів користування позикою за період з 29 серпня

2018 року по 20 березня 2019 року.

2. по пені за прострочення виконання зобов`язань зі сплати процентів за користування позикою за період з 29 серпня 2018 року по 20 березня 2019 року в загальному розмірі 4 479, 39 грн, виходячи з наступного розрахунку:

- пеня за період з 29 серпня 2018 року по 28 вересня 2018 року становить 12, 30 грн, з розрахунку 405, 55 грн х 2 х 17, 5 % / 100 % х

9 днів / 365 днів + 405, 55 грн х 2 х 18 % / 100 % х 22 дні / 365 днів;

- пеня за період з 29 вересня 2018 року по 28 жовтня 2018 року становить 239, 08 грн, з розрахунку 8 080, 27 грн х 2 х 18 % / 100 %

х 30 днів / 365 днів;

- пеня за період з 29 жовтня 2018 року по 28 листопада 2018 року становить 481, 68 грн, з розрахунку 15 754, 99 грн х 2 х 18 % / 100 % х

31 день / 365 днів;

- пеня за період з 29 листопада 2018 року по 28 грудня 2018 року становить 693, 24 грн, з розрахунку 23 429, 71 грн х 2 х 18 % / 100 % х

30 днів / 365 днів;

- пеня за період з 29 грудня 2018 року по 28 січня 2019 року становить 951, 02 грн, з розрахунку 31 104, 43 грн х 2 х 18 % / 100 % х 31 день / 365 днів;

- пеня за період з 29 січня 2019 року по 28 лютого 2019 року становить 1 185, 68 грн, з розрахунку 38 779, 15 грн х 2 х 18 % / 100 % х

31 день / 365 днів;

- пеня за період з 01 березня 2019 року по 20 березня 2019 року становить 916, 39 грн, з розрахунку 46 453, 87 грн х 2 х 18 % / 100 % х

20 днів / 365 днів,

де 405, 55 грн, 8 080, 27 грн, 15 754, 99 грн, 23 429, 71 грн, 31 104, 43 грн, 38 779, 15 грн та 46 453, 87 грн - розмір процентів, який підлягав сплаті на початок періоду, 17, 5 % - розмір облікової ставки НБУ з 13 липня 2018 року по 06 вересня 2018 року; 18 % - розмір облікової ставки НБУ з 07 вересня 2018 року по 25 квітня 2019 року, а 9, 20, 22, 30 та 31 дні - кількість днів прострочення виконання зобов`язання в періоді.

Інші доводи касаційної скарги, є аналогічними доводам апеляційної скарги, не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині визначення розміру заборгованості за процентами та пені, яка підлягає стягненню, неправильно застосовано норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню та розподілу судових витрат.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено 7 137, 62 грн судового збору та понесено 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження факту понесення яких позивач надав суду оригінал квитанції про сплату судового збору, копію договору про надання правової допомоги, укладений 18 березня 2019 року між адвокатом Приходько Миколою Миколайовичем та ОСОБА_1 , копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого 30 травня 2007 року ОСОБА_4 , копію акту виконаних робіт № 1 від 28 березня 2019 року та копію квитанції № 1 про сплату ОСОБА_1 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентовано статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України

№ 6-152цс17 від 01 березня 2017 року та № 6-1065цс17 від 16 серпня

2017 року.

У пункті 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема особи з інвалідністю II групи.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та беручи до уваги те, що ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплатити судового збору, проте не звільнений від сплати інших судових витрат, якими є витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, підлягають стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 1 770 грн (пропорційно до задоволеної частини позовних вимог), а сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6 316, 79 грн (пропорційно до задоволеної частини позовних вимог) підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 133, 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 лютого 2020 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою та пені, зменшивши розмір стягуваної суми процентів із 54 128, 52 грн до 51 891, 59 грн та зменшивши розмір стягуваної суми пені із 4 845, 94 грн до 4 479, 39 грн.

Загальний розмір стягнутої із ОСОБА_2 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року заборгованості за договором позики від 19 липня 2018 року зменшити із 634 722, 17 грн до 632 118, 69 грн.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 лютого 2020 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір судових витрат, які підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , із 8 125, 75 грн до 1 770 грн.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6 316, 79 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович