Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 638/9285/19

провадження № 61-3446св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, у складі судді Штих Т. В.,

від 02 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

від 29 січня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «Приватбанк», Банк) про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2009 року між сторонами було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDN2984 у розмірі 100 000 грн строком

на 3 місяці із щомісячною сплатою процентів у розмірі 21 % річних. На підставі пункту 6 зазначеного договору строк його дії неодноразово продовжувався до 2014 року.

Крім того, 13 лютого 2008 року та 30 вересня 2009 року між сторонами були укладені договори № SAMDN5929 та № SAMDN3070, за умовами яких позивач вніс на депозит грошові кошти у розмірі

20 000 доларів США та 10 000 доларів США відповідно.

В подальшому вказані банківські вклади були переоформлені на підставі заяв № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року та

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року і вже після цього неодноразово автоматично продовжувались до 2014 року.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з відповідача сум вкладів та рішенням цього суду від 29 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2019 року, у справі № 638/17970/15-ц стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми депозитних вкладів у розмірі 100 000 грн, 10 000 доларів США та 20 000 доларів США.

Посилаючись на те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року було примусово виконано лише16 квітня 2019 року, а отже банк допустив порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення вкладів, з урахуванням поданих уточнень, позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь:

- за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року за період

з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу в сумі 9 008, 22 грн, інфляційні втрати в сумі 38 056, 83 грн, проценти за користування вкладом в сумі 59 500 грн і за період з 21 червня 2018 року по

15 квітня 2019 року 3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі 894 000 грн;

- за договором № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року за період з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу в сумі 900, 82 доларів США, проценти за користування вкладом в сумі 2 691, 78 доларів США і за період з 21 червня 2018 року по 15 квітня 2019 року 3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі

2 258 553, 06 грн;

- за договором № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року за період з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу в сумі

1 801, 64 доларів США, проценти за користування вкладом в сумі 5 950 доларів США, і за період з 21 червня 2018 року по 15 квітня

2019 року 3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі 4 517 106, 11 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня

2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 жовтня 2019 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 :

- 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року в сумі 8 449, 31 грн та інфляційні втрати в сумі 38 056, 83 грн;

- 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу згідно договору № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року в сумі

8 44, 93 долара США.

- 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу згідно договору № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року в сумі

1 689, 86 доларів США.

- 3 % пені за кожний день прострочення повернення вкладу згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року в сумі 298 000 грн.

- 3 % пені за кожний день прострочення повернення вкладу згідно договору № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року в сумі 752 851, 02 грн;

- 3 % пені за кожний день прострочення повернення вкладу згідно договору № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року в сумі 1 505 702, 04 грн;

- проценти за користування вкладом згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984

від 30 вересня 2009 року гривень за період з 21 червня 2016 року

по 15 квітня 2019 року в сумі 59 500 грн;

- проценти за користування вкладом згідно договору

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року за період з 21 червня

2016 року по 15 квітня 2019 року в сумі 2 691, 78 доларів США.

- проценти за користування вкладом згідно договору

№ SAMDN6106 від 18 червня 2010 року за період з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року в сумі 5 950 доларів США.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив триваюче порушення прав позивача щодо повернення вкладів та виплати нарахованих на суми вкладів процентів за користування коштами вкладника, внаслідок чого були порушені права позивача як користувача банківських послуг, а отже останній має право вимагати повернення за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року інфляційних нарахувань, а за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року та договорами

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року та

№ SAMDN6106 від 18 червня 2010 року процентів та 3 % річних в межах трирічного строку позовної давності, пені нарахованої в межах річного строку, що передував зверненню позивача до суду.

Визначаючи розмір процентів за користування коштами вкладника, яка підлягає стягненню суд виходив з того, що укладені між сторонами договори банківського вкладу не були достроково розірвані у 2014 році. Зазначені депозитні договори не містять права на односторонню відмову від зобов`язань за ініціативи будь-якої зі сторін. Крім того, судом було враховано, що рішення керівного органу Банку про встановлення процентної ставки для вкладів на вимогу не було доведене до відома позивача, та з наданих суду доказів неможливо встановити його первісну дійсну редакцію, що була чинною саме на момент укладення депозитних договорів.

Врахувавши розмір невиконаного зобов`язання відповідача за вкладами (947 200) грн, суму невиплачених процентів та застосовані до

АТ КБ «ПриватБанк» заходи цивільно-правової відповідальності згідно статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), керуючись принципами розумності, добросовісності, справедливості та пропорційності, тривалість порушення прав позивач, суд вважав за можливе зменшити утричі розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за договором № SAMDN2984

від 30 вересня 2009 року змінено та зменшено розмір стягнення інфляційних втрат з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року із суми 38 056, 83 грн до 37 790 грн.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 02 жовтня 2019 року залишено без змін.

Приймаючи постанову від 29 січня 2020 року, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за користування коштами вкладника, 3 % річних за прострочення повернення банківського вкладу, пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та їх розрахунками наведеними судом.

При цьому, колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги щодо того, що при визначенні розміру процентів за користування коштів вкладника, який підлягає стягненню, суд першої інстанції повинен був застосувати розмір процентів, який звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, посилаючись на те, що надані відповідачем копії наказів голови Правління банку про встановлення процентної ставки за вкладами «на вимогу» не є належними доказами по справі, оскільки повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в процентні ставки за вкладами. Також апеляційним судом враховано відсутність доказів того, що саме цей наказ був чинний (і з його змістом був ознайомлений позивач) при укладенні та продовженні строків дії його депозитних договорів, а в нього в різні часи не вносились зручні для Банку зміни.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В поданій у лютому 2020 року касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діє представник - адвокат Куценко О. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за користування вкладами, 3 % пені, інфляційних втрат, судових витрат по сплаті судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, а саме:

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року за період

з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року інфляційні втрати в сумі 36 553, 80 грн, проценти за користування вкладом в сумі 885, 22 грн та 3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі 885, 22 грн; за договором № SAMDN5047 від 01 липня

2010 року за період з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року проценти за користування вкладом в сумі 88, 51 доларів США та

3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в сумі

2 236, 06 грн та за договором № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року за період з 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року проценти за користування вкладом в сумі 177, 04 доларів США та

3% пені за кожний день прострочення повернення вкладу в

сумі 4 472, 63 грн.

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі пропорційному до задоволених судом позовних вимог,

а в іншій частині рішенняДзержинського районного суду м. Харкова

від 02 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. Зупинено виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 02 жовтня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

У квітні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема:

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц;

- у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі

№ 760/3445/15-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц;

від 31 жовтня 2018 року у справі № 554/3200/16-ц; від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17; від 10 липня 2019 року у справі № 335/11482/16-ц,

від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17; від 20 грудня 2019 року у справі № 757/18977/18-ц;

від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18.

Вважає, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували положення статті 1070 ЦК України до спірних правовідносин. Наголошує на тому, що дія укладених між сторонами договорів банківського вкладу припинилась в односторонньому порядку згідно заяви позивача від 29 вересня 2014 року, а відтак, проценти за користування коштами вкладника за період після розірвання договору банківського вкладу мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу «на вимогу» (1 %) у період з 21 червня

2016 року по 03 травня 2017 року та за відсотковою ставкою по вкладу

«до запитання» (0, 01 %) починаючи з 04 травня 2017 року по 15 квітня

2019 року.

Звертає увагу касаційного суду, що розмір пені стягнутий судовами є очевидно завищеним, не відповідає принципу розумності та справедливості, засадам цивільного судочинства. Суди не встановили баланс між застосованим до відповідача заходом відповідальності у вигляді стягнення неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, понесених позивачем.

Судами першої та апеляційної інстанцій не було взято в повній мірі до уваги наданий Банком розрахунок інфляційних нарахувань в межах загального строку позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції при стягненні з відповідача на користь держави судового збору допустив порушення норм процесуального права та невірне застосування Закону України «Про судовий збір», стягнувши судовий збір у розмірі, що не є пропорційним до задоволених судом позовних вимог з урахуванням максимального розміру судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення повернення банківських вкладів в касаційному порядку не оскаржується, а тому в силу статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий його представником - адвокатом Романченком О. М., на касаційну скаргу, в якому представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просив рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року залишити без змін, а касаційну скаргу відповідача - без задоволення.

Звертає увагу касаційного суду, що касаційна скарга ґрунтується на довільному тлумаченні відповідачем норм права та положень депозитних договорів із посиланням на судову практику у схожих правовідносинах без врахування специфіки обставин цього спору. Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги та зводяться до переоцінки доказів.

Вважає, що судом першої інстанції дотримані принципи добросовісності, справедливості, розумності та пропорційності при визначенні розміру пені, що підлягає стягненню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 30 вересня 2009 року між сторонами було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт»

№ SAMDN2984 у розмірі 100 000 грн строком на 3 місяці із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 21 % річних. На підставі пункту 6 даного договору строк його дії неодноразово продовжувався до 2014 року.

13 лютого 2008 року та 30 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та

ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори № SAMDN5929 та № SAMDN3070, за умовами яких позивач вніс на депозит грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США та 10 000 доларів США відповідно.

В подальшому вказані банківські вклади були переоформлені на підставі заяв № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року та

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року і вже після цього неодноразово автоматично продовжувались до 2014 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня

2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року по справі № 638/17970/15-ц, стягнуто із

АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу у розмірі 100 000 грн згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року, а також суму депозитного вкладу розмірі 30 000 доларів США, з яких

10 000 доларів США згідно заяви № SAMDN5047 від 01 липня 2010 на оформлення вкладу «Стандартний із щомісячною сплатою відсотків» та 20 000 доларів США згідно заяви № SAMDN6106

від 18 червня 2010 року.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року виконане 16 квітня 2019 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, які знаходяться на рахунку клієнта

З висновками судів щодо визначення розміру нарахованих процентів за договором банківського вкладу погодитись не можна, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з банку на користь позивача процентів, суд першої інстанції помилково виходив з того, що договір банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року та договори

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року

№ SAMDN6106 від 18 червня 2010 року не були достроково розірвані у 2014 році, а є чинними.

В той час, як судами встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року по

справі № 638/17970/15-ц, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

- банківський вклад у розмірі 100 000 грн згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року;

- банківський вклад у розмірі 10 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 282 600 грн, згідно договору № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року;

- банківський вклад у розмірі 20 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 565 200 грн, згідно договору № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року.

Вказаним рішенням суду зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 29 вересня 2014 року звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомив про відмову від автоматичного продовження строку дії зазначених договорів після закінчення строку їх дії та просив повідомити про місце та час виплати належних йому коштів. Звернення ОСОБА_1 було отримане банком

01 жовтня 2014 року.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі

№ 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 321/196/17 (провадження

№ 61-39248св18), від 01 липня 2020 року у справі № 175/3119/18 (провадження № 61-4540св19), від 24 червня 2020 року у справі

№ 346/3641/17 (провадження № 61-47752св18), від 03 червня 2020 року у справі № 201/503/16-ц (провадження № 61-9192св19), від 03 червня

2020 року у справі № 367/1260/19 (провадження № 61-22949св19),

від 06 травня 2020 року у справі № 758/10471/15-ц (провадження

№ 61-18955св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 176/630/17 (провадження № 61-37551св18).

Встановивши, що фактично позивач виявив намір на розірвання договорів банківського вкладу та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів, а договори банківських вкладів, укладені між сторонами, не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення терміну їх дії, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 1058 та статей 1061, 1070 ЦК України у спірних правовідносинах та дійшов передчасного висновку про те, що з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою у розмірах, передбачених депозитними договорами, не встановив, коли закінчився строк дії договорів банківського вкладу, чи визначено договорами розмір процентів на суму вкладу після закінчення строку дії договору, а якщо ні, то який розмір процентів за вкладом «на вимогу» встановлений банком, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За відсутності в матеріалах справи копій наказів голови правління Банку про встановлення процентної ставки за вкладами «на вимогу» висновки суду апеляційної інстанції щодо неналежності таких доказів є передчасними.

Посилання представника позивача у відзиві на касаційну скаргу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та Великої Палати Верховного Суду

від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) колегія суддів відхиляє, оскільки ці постанови прийняті за інших фактичних обставин.

Щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

Висновок судів про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила правову позицію щодо стягнення пені та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів.

Аналогічні висновки про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі викладено у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження

№ 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі

№ 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня

2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19).

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом у червні 2019 року, позивач просив стягнути з відповідача 894 000 грн, 2 258 553, 06 грн та 4 517 106, 11 грн пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період з 21 червня

2018 року по 15 квітня 2019 року.

Встановивши, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних йому за договорами банківського вкладу коштів у розмірі 100 000 грн та 30 000 доларів США, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обчислив розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 червня 2018 року по 15 квітня 2019 року та з урахуванням розміру невиконаного банком зобов`язання за вкладами (947 200) грн, застосованих до АТ КБ «ПриватБанк» заходів цивільно-правової відповідальності згідно статті 625 ЦК України та тривалості порушення прав позивача, зменшив розмір пені, що підлягає стягненню за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року з 894 000 грн до 298 000 грн, за договором № SAMDN5047 від 01 липня 2010 року з 2 258 553, 06 грн до 752 851, 02 грн та за договором

№ SAMDN6106 від 18 червня 2010 року з 4 517 106, 11 грн до 1 505 702, 04 грн.

Однак висновки судів про стягнення з відповідача пені у вказаних розмірах, що значно перевищують суми вкладів й втрат позивача, не можна вважати такими, які б відповідали принципам добросовісності та справедливості.

Колегія суддів, враховуючи обставини справи, розмір прострочених вкладів (100 000 грн, 10 000 доларів США та 20 000 доларів США), період прострочення, вважає можливим зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , і визначити її у розмірах, які відповідають сумам прострочених вкладів.

Таким чином, розмір пені, що підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , слід визначити: за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984

від 30 вересня 2009 року - 100 000 грн, за договором

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року - 282 000 грн та за договором № SAMDN6106 від 18 червня 2010 року - 565 200 грн.

Доводи заявника про те, що суд може зменшувати розмір пені лише до розміру нарахованих процентів за депозитними договорами, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Щодо стягнення інфляційних втрат

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» построчено грошове зобов`язання по поверненню позивачу банківських вкладів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат.

Разом із цим, перевіряючи наданий позивачем розрахунок в цій частині суд апеляційної інстанції не врахував, що до нього було включено індекс інфляції за квітень 2019 року, який не підлягав застосуванню, а за період із 21 червня 2016 року по 15 квітня 2019 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 36 553, 38 грн із розрахунку:

100 000 грн х (99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9% х 101, 1 % х 101, 0 % х 101, 8 % х 100, 9 % х 101, 3 % х 101, 6 % х 100, 2 х 99, 9 % х 102, 0 % х 101, 2 % х 100, 9 % х 101, 0 х 101, 5 % х 100, 9 % х 101, 1 % х 100, 8 % х 100, 0 % х 100, 0 % х 99, 3 % х 100, 0 % х 101, 9 % х 101, 7 % х 101, 4 % х 100, 8 % х 101, 0 % х 100, 5 % х 100, 9 %) - 100 000 грн,

де 100 000 грн - розмір простроченого вкладу за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий» № SAMDN2984

від 30 вересня 2009 року, а 99,8%; 99,9%; 99,7%; 101,8%; 102,8%; 101,8%; 100,9%; 101, 1 %; 101, 0 %; 101, 8 %; 100, 9 %; 101, 3 %; 101, 6 %; 100, 2; 99, 9 %; 102, 0 %; 101, 2 %; 100, 9 %; 101, 0; 101, 5 %; 100, 9 %; 101, 1 %; 100, 8 %; 100, 0 %; 100, 0 %; 99, 3 %; 100, 0 %; 101, 9 %; 101, 7 %; 101, 4 %; 100, 8 %; 101, 0 %; 100, 5 %; 100, 9 % - індекси інфляції за період із червня 2016 року по березень 2019 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції

(частина четверта статті 411 ЦПК України).

Крім того, суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. (частини перша та третя статті 412 ЦПК України).

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, постанова апеляційного суду не в повній мірі відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування в частині вирішення вимог про стягнення процентів за договорами банківських вкладів з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно дослідити докази по справі та надати належну оцінку доводам і запереченням сторін з урахуванням того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням встановлених обставин справи, оскаржені судові рішення в частині вирішення вимог про стягнення пені та інфляційних втрат підлягають зміні, шляхом зменшення розміру сум грошових коштів, які підлягають стягненню.

Оскільки постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення однієї з позовних вимог з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат повинно бути вирішено за результатами ухвалення остаточного рішення у справі.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог касаційної скарги, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України касаційний суд поновлює виконання рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 02 жовтня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у нескасованій та зміненій за наслідками касаційного перегляду судових рішень частині.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу та вирішення питання про судові витрати скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення пені та інфляційних втрат змінити, зменшивши розмір стягуваних з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум, а саме:

- зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року з 298 000 грн до 100 000грн;

- зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню за договором

№ SAMDN5047 від 01 липня 2010 року з 752 851, 02 грн до 282 000 грн;

- зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню за договором

№ SAMDN6106 від 18 червня 2010 року з 1 505 702, 04 грн до 565 200 грн;

- визначити розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню за договором банківського строкового вкладу (депозиту) «Строковий»

№ SAMDN2984 від 30 вересня 2009 року в сумі

36 553 ,38 грн.

Поновити виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова

від 02 жовтня 2019 року та постанови Харківського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року у нескасованій та зміненій частині.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович