Справа № 462/1523/20 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1931/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Сяйво» про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року визнано неподаною та повернуто позивачу позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Сяйво» про визнання дій протиправними.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції безпідсьавно відмовив йому у звільненні від сплати судового збору не зважаючи на його скрутний матеріальний стан та неспроможність сплатити судовий збір та долучення до позовоної заяви на підтвердження скрутного матеріального стану належних доказів.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЛКП «Сяйво», в якому просив визнати протиправною бездіяльність директора ЛКП «»Сяйво» Масюк У.Л. щодо невиконання та порушення вимог ст.. 40 КУ, зобов`язання директора ЛКП «Сяйво» розглянути по суті його заяву від 28 листопада 2019 року.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив звільнити його від сплати судового збору, покликаючись на скрутне матеріальне становище. На підтвердження скрутного матеріального становища позивач долучив Довідки Залізничного відділу соціального захисту від 20 листопада 2019 року №2399 та від 18 лютого 2020 року №662, згідно яких йому виплачується державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям за період з травня 2019 року по січень 2020 року, а також відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків станом на 21 листопада 2019 року, згідно яких відсутня інформація про доходи ОСОБА_1 з 1 кварталу 2019 року по третій квартал 2019 року ( а.с3,4).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Сяйво» про визнання дій протиправними залишено без руху.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року не були усунуті, тому наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 6364).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Враховуючи вищенаведене, положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані. (Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 686/114/16-ц провадження № 61-16723св18).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху, виходив з того, що позивач є працездатною особою, а тому суд не вбачає підстав для звільнення його від сплати судового збору та відстрочення або розстрочення сплати судового збору.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", в ухвалі повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 16 березня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового зборута залишення позовної заяви без руху, вважаючи надані ОСОБА_1 докази на підтвердження клопотання про звільнення недостатніми для висновку про майновий стан позивача, а також постановляючи оскаржувану ухвалу від 11 червня 2020 року та вирішуючи питання про повернення позовної заяви не навів мотивів такої відмови у клопотанні про звільнення, не розглянув можливість відстрочення або розстрочення сплати судового збору та дійшов передчасного висновку про невиконання нею вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.