Дата документу 09.09.2020 Справа № 320/7932/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7932/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження №22-ц/807/2144/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 29 лютого 2016 року за заявою ПАТ КБ "ПриватБанк" приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинив виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2012 року, укладеним між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (далі - ЗАТ КБ "Приватбанк"), правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", у розмірі 184 990,40 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 104 248,00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 71 933,33 грн і штрафу у розмірі 8 809,07 грн, та витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису у розмірі 1 700,00 грн, а всього 186 690,40 грн. Строк, за який проводиться стягнення, - три роки вісім місяців десять днів, а саме з 21 травня 2012 року до 31 січня 2016 року.

Вказувала, що на час вчинення виконавчого напису у розпорядженні приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. не було усіх необхідних документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а також нотаріусом не були дотримані вимоги законодавства, яке регулює порядок вчинення виконавчих написів на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, внаслідок чого було порушено її право на добровільне виконання вимог банку.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 29 лютого 2016 року № 1400, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., щодо звернення стягнення з неї на користь ПАТ КБ "Приватбанк" грошових коштів у загальному розмірі 186 690,40 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні її позову, суд першої інстанції не врахував, що 21 травня 2012 року між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, яким було установлено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. На лицьовій стороні виданої їй картки було зазначено термін її дії до травня 2015 року. При цьому на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса з неї було стягнуто заборгованість за період з 21 травня 2012 року до 31 січня 2016 року. Вказане свідчить, що суд не врахував, що строк дії договору був припинений ще у травні 2015 року, однак з неї було стягнуто заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, що суперечить вимогам статті 1046 ЦК України. Після закінчення строку дії картки вона до банку із заявою про видачу нової картки не зверталася і така їй не видавалася. У порушення вимог статті 88 Закону України "Про нотаріат" суд не перевірив належним чином її доводи щодо наявності між сторонами спору з приводу розміру заборгованості та наявності правових підстав для стягнення з неї саме такого розміру заборгованості, як зазначено у виконавчому написі нотаріуса.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи відповідно до положень ст. 360 ЦПК України до апеляційного суду не надходив.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року у цій справі залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного суду, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.2 а.с. 99-105).

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2020 року та від 11 червня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в Запорізькому апеляційному суді.(т.2 а.с. 108-109; а.с. 111-112).

ПАТ КБ « ПриватБанк», треті особи, будучи належним чином повідомленими про дата, час і місце розгляду справи, що підтверджуєжться розпискою про отримання судової повістки, рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток ( т. 2 а.с. 119-120, а.с. 122-126) , до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ПАТ КБ «ПриватБанк» та третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримала вимогу ПАТ КБ "ПриватБанк" про необхідність погашення боргу, яку не виконала, а нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані документи, що підтверджують безспірність заборгованості, тому вона правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, вчинила виконавчий напис і стягнула заборгованість за кредитним договором.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставиним справи.

Судом встановлено, що 21 травня 2012 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки № SAMDNSAMDN878, за умовами якого клієнт здійснює за допомогою карт операції по картрахункам, передбачені чинним законодавством України та у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжними картками, які є невід`ємною частиною цього договору.(т.1 а.с .8).

Згідно п. 1.1 укладеної між сторонами додаткової угоди №1 до договору № SAMDNSAMDN878 від 21 травня 2012 року для виконання операцій, зазначених у п.2 цього договору, банк відкриває клієнту картковий рахунок і видає клієнту платіжну картку. Тип картки, відповідно до п.1.2 угоди, PLATINUM, вид - особиста міжнародна, строк дії - один рік. Валюта - гривня.(т.1 а.с .8-зворот).

Кредитний ліміт - в сумі 20 000 гривень. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Базова процента ставка на момент підписання договору - 2,2% на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Протягом перших 30 днів з моменту виникнення заборгованості за кредитним лімітом (пільговий період) проценти нараховуються, виходячи зі ставки 0,01% річних. У випадку непогашення даної заборгованості у 30-денний строк з моменту її виникнення клієнт сплачує комісію за несвоєчасне погашення кредитного ліміту у пільговий період - 2,2% від заборгованості. З 31-го дня виникнення заборгованості за кредитним лімітом нарахування процентів за використання кредитним лімітом здійснюється, виходячи із базової процентної ставки. Проценти за користування кредитним лімітом підлягають сплаті щомісячно у строк до 30 числа кожного місяця.

Додаткова угода є невід`ємною частиною договору та вступає у законну силу з моменту її підписання.

18 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором №SAMDN7878 від 21 травня 2012 року, відповідно до змісту якої Банк скористався своїм правом на повернення кредиту та вимагає від ОСОБА_1 сплатити суму боргу за Кредитним договором, яка становить 185490,40 гривень: заборгованість за тілом кредиту-104248,00 грн; заборгованість за процентами - 71933,33 грн; заборгованість по штрафам (фіксована частина) 500,00 грн; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 8809,07 грн. (т.1 а.с. 46).

Згідно довідки Центру поштового зв`язку №4 м. Мелітополь Запорізької дирекції ПАТ "Укрпошта" №09/1-01-71 від 16 січня 2017 року, цінний лист ПАТ КБ "Приватбанк" з відміткою "пріоритетний" з описом вкладення №580 вручено ОСОБА_1 особисто 22 лютого 2016 року.

29 лютого 2016 року за заявою ПАТ КБ "ПриватБанк" приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинив виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2012 року, укладеним між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (далі - ЗАТ КБ "Приватбанк"), правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", у розмірі 184 990,40 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 104 248,00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 71 933,33 грн і штрафу у розмірі 8 809,07 грн, та витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису у розмірі 1 700,00 грн, а всього 186 690,40 грн. Строк, за який проводиться стягнення, - три роки вісім місяців десять днів, а саме з 21 травня 2012 року до 31 січня 2016 року ( т. 1 а.с. 7).

Даний виконавчий напис був вчинений на підставі наданої ПАТ КБ "Приватбанк" копії договору № SAMDNSAMDN878 від 21 травня 2012 року (т.1 а.с.127), додаткової угоди №1 до договору № SAMDNSAMDN878 від 21 травня 2012 року (т.1 а.с.127-128), розрахунку заборгованості за договором станом на 31 січня 2016 року (т.1 а.с.129-130), письмової вимоги банку від 18 лютого 2016 року про усунення порушень за кредитним договором, направленої цінним листом на адресу позивачки ОСОБА_1 .

На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області 29 липня 2016 року винесено постанову ВП №51566911 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. (т.1 а.с . 11-зворот).

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України "Про нотаріат" нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону "Про нотаріат").

Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерстваюстиції України22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат").

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України "Про нотаріат" та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України "Про нотаріат" передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат").

Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", зазначені у заяві про вчинення виконавчого напису, неправомірні. Зокрема, позивач не погоджувалася з розміром процентів за користування кредитом, який зазначений у виконавчому написі нотаріуса як безспірна заборгованість, зі строком їх нарахування. Крім того, вказувала, що у порушення статті 87 Закону України "Про нотаріат", підпунктів 3.1, 3.4 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчинив виконавчий напис, хоча з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років.

Так, відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_1 щодо неправильного розрахунку розміру процентів за користування кредитом, який був поданий ПАТ КБ "ПриватБанк" нотаріусу для вчинення виконавчого напису, заслуговують на увагу, та є важливими.

Як вбачається з виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 29 лютого 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2012 року, стягнення проводиться за три роки вісім місяців десять днів, а саме з 21 травня 2012 року до 31 січня 2016 року.

З наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» довідки від 17 січня 2017 року ОСОБА_1 вбачається, за кредитним догговором №SAMDN7878 від 21 травня 2012 року була видана кредитна картка № НОМЕР_1 строком дії 05.2015 року. ( т. 1 а.с. 89).

Тобто , зазначена картка діяла до останнього дня травня місяця 2015 року.

Ні в суді першої, ні до суду апеляційної інстанції ПАТ КБ «Приват Банк» не надав належних та беззаперечних доказів про те, що ОСОБА_1 зверталася до банку із заявою про видачу нової картки та, що така нова картка була їй видана.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що до банку про видачу нової картки позивачка не зверталась, та нова картка їй не видавалась.

Відповідно до умов укладеного 21 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" договору про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки було установлено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки На лицьовій стороні виданої їй картки було зазначено термін її дії до травня 2015 року.

Отже, строк дії договору був припинений ще у травні 2015 року, однак з позивачки за виконавчим написом було стягнуто заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, що не узгоджується з висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах висновках: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України привиборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані документи, що підтверджують безспірність заборгованості, тому нотаріс правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, вчинила виконгавчий напис про стягнення заборгованості є помилковим та не узгоджується з фактичними обставинами справи.

Виходячи з наведеного, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, статті 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та відповідні їм норми Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій у поєднанні зі статтями 15, 16, 18 ЦК України, статтею 50 Закону України "Про нотаріат", висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставин, від яких залежить правильне застосування цих норм та вирішення спору.

З урахуванням вказаного, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову .

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з п.п.б),в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаєтся новий прозпроділ судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з пепреглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та задовольняє позовні вимоги , тому судові витрати понесені ОСОБА_1 за сплату судового збору при подачі позову в розмірі 551.20 грн ( т. 1 а.с. 1), за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1057.20 грн ( т. 1 а.с. 220), за сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 1409.60 грн ( т. 2 а.с. 64), всього 3018.00 грн слід покласти на відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити..

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 рокуу цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Управління з розвитку підприємництва, промисловості та захисту прав споживачів Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 29 лютого 2016 року № 1400, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDNSAMDN878 від 21 травня 2012 року у загальному розмірі 186 690,40 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в розмірі -551.20 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі - 1057.20 грн, за подання касаційної скарги в розмірі - 1409.60 грн, а вього стягнути в розмірі - 3018.00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складенга 10 вересня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.