Справа № 148/2044/19
Провадження № 22-ц/801/1392/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуСправа № 148/2044/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської державної нотаріальної контори про зняття арешту, накладеного на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 травня 2020 року в м. Тульчині суддею цього суду Саламахою О. В., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В жовті 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тульчинської державної нотаріальної контори про зняття арешту, накладеного на належне йому майно, мотивуючи його тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на який 06 жовтня 1997 року Тульчинською державною нотаріальною конторою накладено арешт, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16 липня 2007 року.

З метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 звертався до державних органів, які за законом мають право на зняття арешту, однак листом № 8188 від 03 липня 2019 року начальник Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області повідомив позивача про неможливість зняття арешту, оскільки у відділі на виконанні виконавчих документів відносно нього не має, виконавчі провадження за 1997 рік знищені в зв`язку з закінченням терміну зберігання. Тульчинською державною нотаріальною конторою також відмовлено у знятті арешту, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні документи, на підставі яких можливо встановити відсутність даного обтяження.

Пославшись на викладене та на те, що вказане обтяження створює правову невизначеність щодо майна, перешкоджає у здійсненні права власності, порушує право мирного володіння майном, ОСОБА_1 просив суд зняти арешт, накладений на його майно.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до дублікату свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок Кинашівської сільської ради № 1948 від 18 лютого 1988 року, яке видане на підставі рішення виконкому Тульчинської районної ради № 76 від 27 березня 1986 року та рішення виконкому Кинашівської сільської ради народних депутатів № 3 від 12 лютого 1986 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4).

26 квітня 2019 року Державний нотаріальний архів Вінницької області Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області листом № 1420/01-18 повідомив Тульчинську державну нотаріальну контору про те, що 06 жовтня 1997 року за реєстровим номером 27, Тульчинською державною нотаріальною конторою накладено заборону на майно ОСОБА_1 , яке знаходиться в с. Кинашів. Відомостей щодо уточнюючої інформації надати не можливо, оскільки документи щодо ідентифікації особи, а саме: паспорт, ідентифікаційний номер - в наряді не зберігаються (а. с. 7).

03 липня 2019 року Тульчинська державна нотаріальна контора Міністерства юстиції України листом № 292/01-16 повідомила ОСОБА_1 про те, що не можливо провести зняття арешту, оскільки ним не надано документів, з яких можливо встановити про відсутність арешту на майно. Запропоновано надати рішення суду, яким знято арешт з майна (а. с. 5).

03 липня 2019 року Тульчинський районний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області листом № 8188 повідомив ОСОБА_1 про те, що на виконанні, згідно бази АСВП, відомостей щодо виконання виконавчих документів про стягнення з нього коштів на користь фізичних і юридичних осіб та держави не має. Виконавче провадження за 1997 рік, по якому накладався арешт на його майно, знищено у зв`язку з закінченням строку зберігання, тому йому необхідно звернутися до суду для подальшого зняття арешту з майна (а. с. 6).

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 8) на майно ОСОБА_1 накладено арешт (архівний запис), зареєстрований 16 липня 2007 року, реєстраційний номер обтяження: 5304192; підстава обтяження: 2-342 Тульчинський районний народний суд; об`єкт обтяження: невизначене майно; додаткові дані: архівний номер: 1903630VINNITSA2, архівна дата: 17 січня 2000 року; дата виникнення: 06 жовтня 1997 року № реєстру 27, внутр № 6201Е03222Р14В2С6D51.

Згідно виписок з погосподарських книг Кинашівської сільської ради за 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки (а. с. 41-44) ОСОБА_1 у вказані періоди проживав у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача пояснив, що підставою для накладення арешту є вирок Тульчинського народного суду від 01 вересня 1997 року. З 1997 року судовими виконавцями, а в подальшому державною виконавчою службою, вирок не виконувався і на даний час не має можливості його виконати, оскільки пройшли передбачені законом строки для виконання, а накладений арешт на майно позивача порушує його законні права щодо володіння майном, і підставою для зняття арешту є лише рішення суду.

Відповідно до копії вироку районного суду Тульчинського району Вінницької області від 01 вересня 1997 року, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 засуджений за ст. 81 ч. 2 КК України до двох років виправних робіт без позбавлення волі за місцем основної роботи з утриманням 20% заробітку в прибуток держави з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.

ОСОБА_1 в судових засіданнях в суді першої інстанції пояснював, що йому не було відомо про накладений арешт на його майно, зокрема і на будинок. Даний будинок перейшов йому у власність після смерті тітки у 2000 році. У 1997 році він притягувався до кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З аналізу положень викладених правових норм вбачається, що особі, яка вважає, що їй належить арештоване майно, надано право звернутися з позовом, зокрема, про зняття арешту з відповідного майна, проте необхідною умовою задоволення такої вимоги має бути встановлення факту наявності у особи права власності на відповідне майно та безпідставність накладення на нього арешту.

За приписами ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 33 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

За усталеною практикою ЄСПЛ право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із засад судочинства.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки підставою для накладення арешту на майно позивача є вирок Тульчинського народного суду від 01 вересня 1997 року, яким постановлено конфіскувати все належне йому на праві особистої власності майно, а доказів виконання, чи неможливості його виконання суду не надано, тому, з метою недопущення невиконання вказаного судового рішення, у задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що вказаний вирок від 01 вересня 1997 року частково було виконано, зокрема проведено ряд заходів щодо транспортного засобу, який належав позивачу, а правові норми, які регулюють порядок його виконання в повному обсязі більше ніж через 20 років відсутні, апеляційний суд відхиляє, оскільки на їх підтвердження скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів та такі доводи не ґрунтуються вимогах закону і суперечать принципу обов`язковості судових рішень.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що наявність арешту на все майно позивача порушує його право мирного володіння майном, набутим після постановлення вироку, оскільки за приписами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, однак позивач в обґрунтування позовних вимог не зазначав про існування перешкод в користуванні ним іншим майном, окрім як житловим будинком АДРЕСА_1 , про яке конкретно майно йде мова ні у позовній заяві, ні у апеляційній скарзі не вказав, доказів наявності у нього такого майна ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надавав.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв визнання позову відповідачем, оскільки за приписами ст. 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не може суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб, а визнання Тульчинською державною нотаріальною конторою позову по суті заявлених вимог порушує інтереси держави, зокрема щодо виконання судового рішення в частині конфіскації майна.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 10 вересня 2020 року.