ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7479/16-ц Номер провадження 22-ц/814/857/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Марченко Галини Іванівни, яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави в складі судді Яковенко Н.Л. від 10 грудня 2019 року, повний текст рішення складено 11 грудня 2019 року, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором № 00316/RP6 від 21 червня 2007 року в розмірі 136897,61дол. США та судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що 21 червня 2007 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір№ 00316/RP6, згідно з яким відповідачу надано кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 189225 доларів США на придбання: 2-ох квартир у сумі 176000 доларів США та 13225 доларів США - на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5% і терміном погашення по 20 червня 2012 року включно.

Станом на 28 грудня 2016 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором № 00316/RP6 від 21 червня 2007 року в розмірі 136897,61 дол. США, що складається із заборгованості за тілом кредиту 120294,17 дол. США та заборгованості за відсотками 16603,44 дол. США.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №00316/RP6 від 21 червня 2007 року в розмірі 120294,17 доларів США, що складає заборгованість за тілом кредиту.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» понесені судові витрати в розмірі 45268, 26 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд дійшов висновку що позовні вимоги ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту повністю обґрунтовані, а відповідачем жодних належних та допустимих доказів на спростування такої заборгованості до суду не надано.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, місцевим судом зазначено, що оскільки 16.08.2013 року позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості щодо того самого кредитного договору, то перебіг строку позовної давності перервався.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених вимог, адвокат Марченко Г.І. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи. Зокрема вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної давності до суми 14340,14 доларів США основного боргу, не звернув увагу на те, що надані позивачем докази на підтвердження заборгованості є неналежними у розумінні чинного цивільного процесуального законодавства, а відтак безпідставно були взяті до уваги судом при винесенні рішення про стягнення кредитної заборгованості.

Представником ПАТ «МТБ Банк» надано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 червня 2007 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00316/RP6, згідно з яким відповідачу надано кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 189225 доларів США на: придбання 2-ох квартир у сумі 176000 доларів США та 13225 доларів США - на оплату страхових платежів зі сплатою за користування відсотків у розмірі 13,50 % і терміном погашення по 20 червня 2012 року включно.

Під час укладення договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки № 6 від 21 червня 2007 року (том 1 а.с. 17) та меморіальним валютним ордером № 28 від 21.06.2007 (том 1 а.с. 115).

Відповідач порушив свої зобов`язання за договором, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим станом на 28 грудня 2016 року виникла заборгованості за кредитом в сумі 136897,61 доларів США, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 120294,17 доларів США та заборгованості за відсотками в розмірі 16603,44 доларів США, про що надає відповідний розрахунок (том 1 а.с. 114, 116-120, 211-220).

Так, згідно п. 1.1. кредитного договору № 00316/RP6, погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 1) (том 1 а.с. 12).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 сплачено кошти в рахунок погашення тіла кредиту на суму 55705,83 долари США, згідно довідки про рух коштів по рахунку (том 4 а.с. 5-27), тому заборгованість за тілом кредиту складає 120294,17 доларів США.

Наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту також підтверджено висновком експерта № 174 від 09.12.2019, яким встановлено, що відповідно до п. 4.б наданого розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору №00316/RP6 від 21.06.2007 станом на 07.08.2013 з врахуванням погашення 29.04.2016, позичальником за вказаним договором погашено 55705,83 доларів США основної суми кредиту та 89628,11 доларів США процентів за користування кредитом. Співставленням з довідкою по особовому рахунку за період з 21.06.2007 по 15.11.2011 підтверджується погашення кредиту в сумі 55705,83 долари США.

Частково задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що надані банком докази на підтвердження наявності заборгованості за тілом кредиту є належними та допустимими, та відповідачем будь-яким чином не спростовані.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за процентами в розмірі 16603,44 долари США, місцевий суд виходив з того, що розрахунок заборгованості по процентам позивачем обраховано за період з 21.06.2007 по 25.07.2013. Строк кредитного договору від 26.06.2007 відповідно до п. 1.1. визначено до 20.06.2012. Отже, з 20.06.2012 припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором. Тому, в період з 20.06.2012 нарахування процентів за кредитним договором № 00316/RP6 позивачем здійснено безпідставно.

В обґрунтування вказаних доводів, місцевий суд посилався на висновки, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Оскільки, вимог про стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України банк до боржника не заявляв, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги представник відповідача посилається на неналежність доказів, наданих позивачем на підтвердження наявності заборгованості.

Колегія суддів вважає зазначені доводи необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Досліджуючи матеріали та обставини справи місцевий суд дійшов висновку, що надана позивачем виписка по рахунку НОМЕР_1 за період 21.06.2007 по 15.11.2011 (том 4 а.с. 5-8) є допустимим доказом в розумінні норм ст. 78 ЦПК України, яким повністю підтверджується розмір заборгованості за тілом кредиту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності наданих банком доказів на підтвердження розміру існуючої заборгованості, враховуючи відсутність заперечення зі сторони апелянта, колегією суддів прийнято до уваги надані представником банку завірені належним чином копії матеріалів кредитної справи позичальника ОСОБА_1 , в тому числі розрахунок заборгованості по кредитному договору №00316/RP6 від 21.07.2007 року станом на 07.08.2013 р. з урахуванням погашення 29.04.2016 р.

Наданий розрахунок є ідентичним до розрахунку заборгованості, дослідженим судом першої інстанції при вирішенні спору.

Так, у відповідності до умов кредитного договору (п.п. 1.1.1,2.1.3, 2.2.7), позичальник зобов`язувався щомісячно за користування кредитом сплачувати відсотки в розмірі 13,5 % річних за фактичний період користування на суму залишку заборгованості по кредиту згідно до графіку погашення кредиту (додаток до договору №1).

З останнього вбачається, що відповідач був зобов`язаний вносити щомісячний платіж в розмірі 977,78 дол. США.

Всього, позичальником за період з 30.07.2007 р. по 21.04.2011 року по сплаті за кредитом та процентам погашено 55705,83 дол. США. Останній платіж ним здійснено 21.04.2011 року в розмірі 19,74 дол. США, що не спростовано відповідачем ОСОБА_1 в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Інше твердження представника відповідача щодо пропуску банком строку позовної давності при зверненні до суду також не заслуговує на увагу виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами першою та другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Отже, у разі визнання боргу чи пред`явлення особою позову до боржника позовна давність переривається.

Місцевим судом встановлено, що 16 серпня 2013 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору від 21 червня 2007 року з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2013 року у справі № 554/10431/13-ц з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 120 294,17 доларів США, що еквівалентно 961 511,30 грн; борг по відсоткам у сумі 28 121,50 доларів США, що еквівалентно 224 775,15 грн, заборгованість за пенею у сумі 1 483 196,69 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави 23 травня 2016 року скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2013 року та призначено справу до загального розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2013 року про відкриття провадження по справі скасовано, а матеріали справи направлено до цього ж суду для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2016 року позовну заяву ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором повернуто позивачу, так як дана справа не підсудна Октябрському районному суду м. Полтави. Роз`яснено позивачу право звернення з даним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва чи до Київського районного суду м. Полтави.

З позовом про стягнення кредитної заборгованості до позичальника ОСОБА_1 у справі, яка є предметом цього розгляду, позивач звернувся до суду 28 грудня 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності з моменту винесення Октябрським районним судом м. Полтави 27 липня 2016 року ухвали про повернення позовної заяви від 16 серпня 2013 року.

На вказаному акцентував свою увагу Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді касаційної скарги ПАТ «Марфін банк» на рішення Київського районного суду м. Полтави та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 08.08.2018 р.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції та не містить посилання на обставини, з якими законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Так, як зазначалось вище, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо постановлення судового рішення на підставі неналежних доказів, якими в розумінні апелянта є розрахунок заборгованості по кредиту.

Заперечуючи вказаний доказ та розмір останньої, стороною відповідача ані суду першої інстанції, ані апеляційній інстанції, будь-яких інших доказів на спростування доказів позивача надано не було.

Призначена за ініціативою представника відповідача ОСОБА_1 судово-економічна експертиза не спростувала наданого позивачем розрахунку заборгованості, констатувавши неможливість документального підтвердження розрахунку заборгованості за кредитним договором з підстав недостатності наданих матеріалів.

За вказаних обставин, позиція апелянта фактично зводиться лише до заперечення заявлених банком вимог до позичальника, без належного виконання свого обов`язку по доведенню обставин, якими заперечуються предмет та підстава позову.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності до 14 періодичних щомісячних платежів на загальну суму 14340,14 дол. США.

Так, дійсно, в період часу з 21.0.07.2007 по 21.04.2011 року мало місце часткове виконання позичальником свого обов`язку по оплаті кредиту та процентів, наслідком чого стала щомісячна недоплата чергових платежів до визначеного умовами договору суми в 977,78 дол. США.

Між тим, позовна давність щодо прострочення таких щомісячних платежів переривалась наступною сплатою боржником чергового платежу в більшому розмірі ніж щомісячний платіж згідно умов договору, що в розумінні статті 264 ЦК України є обставиною, яка свідчить про переривання такої позовної давності внаслідок вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Зокрема, при визначеній щомісячній сумі погашення заборгованості в розмірі 977,78 дол. США, позичальником 29.04.2008 року сплачено 446,97 дол. США; а вже 28.08.2008 - 1004,68 дол. США; 06.04.2009 - 928,19 дол. США; 30.04.2009 - 1061 дол. США; 10.09.2009 - 915,03 дол. США; 30.092009 - 978,22 дол. США

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що стосується стягнення судового збору, колегія суддів приходить до наступного висновку.

При подачі апеляційної скарги апелянтом було частково сплачено судовий збір в сумі 7579 грн. та заявлено клопотання про відстрочення сплати решти судового збору до розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06.06.2020 року відкрито апеляційне провадження та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року було на 87,87% задоволено позов банку та відповідно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "МТБ Банк" судовий збір в сумі 45268,26 грн.

З огляду на незгоду апелянта з рішенням суду в частині задоволених вимог, розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги становить 45268,26 грн. *150% =67902,39 грн.

Разом з тим, враховуючи часткову сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 7579 грн. та залишення апеляційної скарги без задоволення, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 67902,39 грн. - 7579 грн. = 60323,39 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Марченко Галини Іванівни, яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір у сумі 60323 грн. 39 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 вересня 2020 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.