Справа № 126/3526/17
Провадження № 22-ц/801/418/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 рокуСправа № 126/3526/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Губко В. І.

Рішення ухвалено о 15 год 43 хв у м. Бершадь Вінницької області

Дата складання повного тексту судового рішення не відома,

Встановив:

У грудні 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04 листопада 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 5200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 29 жовтня 2017 року склалася заборгованість в загальній сумі 117 325,17 грн., із яких: 5160,65 грн. - заборгованість за кредитом; 101 801,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4300 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 5563,10 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 04 листопада 2013 року в розмірі 5160,65 грн. та 77,44 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити такі позовні вимоги, в іншій частині - рішення суду залишити без змін.

Зазначив, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також - невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків та неустойки, враховуючи, що відповідач не заявляв позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Суд першої інстанції оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Судом не враховано, що відповідач, підписавши 04 листопада 2013 року анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив цим самим свою згоду з формою договору та його умовами і був зобов`язаний самостійно знайомитись з усіма змінами Умов та правил надання банківських послуг та Тарифами на сайті банку.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення та переглянути докази доведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими щодо підтвердження заборгованості, враховуючи невизнання ним позовних вимог та відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру заборгованості.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду позивач оскаржує в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з процентів та неустойки; відповідач рішення суду не оскаржив, а тому суд апеляційної скарги переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 04 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 5, 212). У позовній заяві позивач зазначив, що на підставі цієї заяви відповідач отримав кредит у розмірі 5200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписавши таку анкету-заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 29 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 117 325,17 грн., із яких: 5160,65 грн. - заборгованість за кредитом; 101801,42 грн. - заборгованість за процентами; 4300 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 6063,10 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 3-4).

Відмовляючи у стягненні на користь позивача відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що без підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами та неустойки.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 14 листопада 2013 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена. Крім того, в цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом, пеню, комісію та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

На підтвердження позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором № б/н від 04 листопада 2013 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 29 жовтня 2017 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану сторонами 04 листопада 2013 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. Проте матеріали справи не містять доказів того, що саме ці умови кредитування і Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 04 листопада 2013 року анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, зазначивши у позовній заяві про те, що відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних, позивач (згідно із наданим до позовної заяви розрахунком заборгованості) нарахував до стягнення з відповідача відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 34,80%, починаючи з 01 вересня 2014 року та 43,20%, починаючи з 01 квітня 2015 року.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, а також щодо сплати неустойки (пені, штрафів), надані банком витяг з Тарифів і витяг із Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині - про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з процентів та неустойки.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом, оскільки оскаржуване рішення не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, не заслуговують на увагу та не можуть слугувати підставою для скасування правильного рішення суду в цій частині з огляду на те, що у анкеті-заяві від 04 листопада 2013 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена та позивач не надав доказів того, що саме надані ним витяг з Тарифів і Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 04 листопада 2013 року анкету-заяву, на підставі якої отримав кредитну картку. А відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків та неустойки, враховуючи, що відповідач не заявляв позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним, а також те, що судом не враховано, що відповідач, підписавши 04 листопада 2013 року анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив цим самим свою згоду з формою договору та його умовами і був зобов`язаний самостійно знайомитись з усіма змінами Умов та правил надання банківських послуг та Тарифами на сайті банку, оскільки, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості. Позивач же не довів належними та допустимими доказами розміру заборгованості відповідача зі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), а також - погодження відповідачем умов щодо сплати відсотків та неустойки саме у зазначеному банком розмірі.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун