Справа № 288/704/15-ц
Провадження № 2/288/2/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року смт. Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Франчук Ю.О.,

представника первісного позивача /відповідача за зустрічними позовами ОСОБА_1 ,

представника первісного відповідача/позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області в режимі відеоконференції цивільну справу за первісним позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання договору споживчого кредитування недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Попільнянська державна нотаріальна контора у Житомирській області про визнання частково недійсним іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - первісний позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі первісний відповідач) про стягнення заборгованості, в якій вказує, що 07 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. Відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 170437 гривень 50 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 07 листопада 2037 року.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором у зв`язку з чим, відповідач станом на 12 травня 2015 року має заборгованість в розмірі 315515 гривень 34 копійки.

14 травня 2015 року Банк звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на квартиру загальною площею 50,80 кв. м, житловою площею 25,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи 19 лютого 2018 року банком змінено (зменшено) позовні вимоги /т. 1 а.с. 244-245/.

Враховуючи викладене, Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року в розмірі 315515 гривень 34 копійки.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк» про визнання договору споживчого кредитування недійсним, захист прав споживача /т.1 а.с. 42-44, 106-110, 143-151/, неодноразово уточнивши свої позовні вимоги, посилається на те, що 07 листопада 2007 року між ним та банком укладено договір про іпотечний кредит № ZRZОG5 про отримання кредиту на споживчі цілі в сумі 170437 гривень 50 копійок на умовах зазначених в кредитному договорі.

При підписанні даного Договору, були порушені законні права ОСОБА_2 . Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам і волі ОСОБА_2 , порушує його права та законні інтереси. Порушення які зазначає ОСОБА_2 полягає в наступному.

Зміст Договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон), ні перед укладанням Договору, ні протягом його дії, Банк не повідомив ОСОБА_2 у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон.

Всупереч Закону ОСОБА_2 не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію (кредит), що мала забезпечити можливість його свідомого і правильного вибору.

Договори про надання споживчого кредиту не можуть укладатися шляхом прийняття типових умов, що публікуються у засобах масової інформації, на інтернет сайтах та точках обслуговування кредитодавця, що не підписуються споживачем та не надаються йому, як оригінал договору.

Вищевказаний кредитний договір був укладений на системі ануїтетних платежів. В узгодженому сторонами кредитному договорі повинно бути чітко визначено застосований банком для обрахування процентних доходів і витрат метод визначення кількості днів. Також в кредитному договорі визначення розміру платежу за користування кредитом та ануїтетного платежу прописані досить узагальнено, форма та алгоритм розрахунку є досить складними і викликають складності в їх перевірці.

Погашення кредиту за ануїтетом, це погашення згідно з графіком платежів із зазначенням однакових сум у кожному періоді у той час, коли за стандартною схемою погашення кредиту сума платежів зменшується з кожним наступним періодом погашення кредиту. При ануїтеті щомісячний платіж за кредитом складається з сум погашення відсотків та частини основного боргу.

Предметом кредитного договору, відповідно до п.п. 1.1, 1.3 договору, є надання Банком у строк до 07 листопада 2037 року споживчого кредиту у розмірі 170437 гривень 50 копійок. Цільове призначення кредиту - для придбання об`єкту нерухомості. Схема погашення кредиту - ануїтетна. Процента ставка за користування кредитом складає 15 % річних. Розмір ануїтетного платежу визначений у розмірі 2183 гривні 51 копійка.

ОСОБА_2 зазначає, що банк скористався тим, що йому об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а Банк, в порушення вимог частини 2 статті 11 та абзацу 16 частини 1 статті 6 Закону «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

Графік погашення кредиту (Додаток №1) до кредитного договору взагалі відсутній, Договір не містить орієнтовної сукупності вартості кредиту й вартості послуги з оформлення Договору (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговування і повернення, таких як: адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, комісії).

Крім того такий графік взагалі ОСОБА_2 не підписувався, він не був ознайомлений з його змістом в день укладання Договору з Банком.

Таким чином в даному Договорі банком обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію кредит, так як ним не повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Ціну продукції (споживчого кредиту) визначено неналежним чином, тобто вартість кредиту визначено в супереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

В розділі 5 пункту 5.2 Договору від 07 листопада 2007 року «Кредитор має право» містяться умови, які регулюють порядок зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах Банка. Права споживача на зміну або розірвання договору взагалі не передбачено.

Таким чином, банк надає собі права за власним бажанням будь коли змінювати відсоткову ставку, а клієнт не має права відмовитися, що встановлює дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору.

Так як ні розділ 5, ні Договір взагалі, не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача, взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, а це є суттєвими умовами, тому Договір в цілому суперечить пункту 8 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Тобто банк в односторонньому порядку даним Договором залишив за собою право в будь який час підвищити процентну ставку. А також передбачив своє право, в разі незгоди Позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, тобто взявши кредит Позичальник опинився в умовах, які просто неможливо виконувати.

Розділ 6 даного Договору «Відповідальність сторін», не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, більше того даний Договір містить декілька пунктів відповідальності тільки з боку позичальника.

Проте згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Договір, повинен містити права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або не належне виконання умов договору.

Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання банком умов Договору, це є суттєвою умовою, через що Договір в цілому суперечить пункту 9 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, права споживача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Зазначений Договір, в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача.

Договір страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені банком проти прав та інтересів споживача. Так як будь яка із зазначених умов, є істотною умовою Договору, недійсність будь якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, має наслідком недійсності правочину в цілому, з усіма правовими наслідками, які Закон з цим пов`язує.

Таким чином як вважає ОСОБА_2 кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні для споживача умови, його положення суперечать закону:

- Відсутній детальний розпис сукупності вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту;

- Відсутній графік платежів;

- Не визначена реальна процентна ставка;

- Не визначено абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді;

- Не зазначено про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням;

- Не визначений порядок повернення кредиту та порядок плати за кредит;

- Не визначений порядок припинення дії кредитного договору;

- Відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення;

- Банком не надано і не оприлюднено інформації про кредитування;

- Не зазначені вид і предмет кожної супутньої послуги з обслуговуванням їх вартості;

- Не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору щодо умов видачі кредиту, щодо умов повернення кредиту;

- Відсутні умови дострокового розірвання договору;

- Відсутній порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно правових актів Національного банк.

Також в своїх додаткових поясненнях /т. 2 а.с. 81-84/ ОСОБА_2 зазначає, що банк в своїй позовній заяві не вказав яким чином ним були виконані умови договору щодо надання кредиту (через касу або на рахунок позичальника), доказів передачі коштів позичальнику, їх сума, дата передачі ніяким чином банком не підтверджена.

18 березня 2015 року банк змінив термін виконання повернення кредиту, направивши вимогу про дострокове повернення кредиту позичальнику. 14 травня 2015 року банк звернувся до суду з позовом. Позичальник припинив виконувати умови договору 06 квітня 2011 року, тому право на дострокове стягнення кредитної заборгованості у банка виникло як вважає ОСОБА_2 , ще з 06 червня 2011 року. Саме з цієї дати вважає, що слід відраховувати 3- річний термін позовної давності на звернення банка до суду.

За таких обставин ОСОБА_2 заявляє клопотання про застосування терміну позовної давності до вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового погашення кредитної заборгованості та відмовити банку в зверненні стягнення на предмет іпотеки.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати недійсним кредитний договір № ZRZОG5 від 07 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Попільнянська державна нотаріальна контора в Житомирській області про визнання частково недійсним іпотечного договору /т.1, а.с. 217-218/, в обґрунтування якої вказує, що в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , на підставі застереження в іпотечному договорі в рахунок заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року.

Квартира АДРЕСА_2 , була придбана нею і ОСОБА_2 в період перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року.

07 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого стала вищевказана квартира. Вона, як дружина іпотекодавця, надавала згоду в присутності приватного нотаріуса Попільнянського районного нотаріального округу Пилипчука В.О. на передачу даної квартири в іпотеку для забезпечення виконання кредитних зобов`язань. При цьому текст самого договору іпотеки вона не читала, його зміст не повідомлявся їй і не роз`яснювався, підпис на договорі іпотеки вона не ставила.

В розділі 4 договору іпотеки від 07 листопада 2007 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , сторони обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, визначених п. 5.2.4 договору про іпотечний кредит, здійснюється шляхом: На підставі рішення суду; На підставі виконавчого напису нотаріуса; Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.3 вищевказаного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на вибір іпотекодержателя шляхом: Продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку». У разі продажу предмету іпотеки, іпотекодавець доручав іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит. Переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку визначеному статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Банк просить суд винести рішення, керуючись саме першим варіантом п. 4.3 іпотечного застереження і надати позивачу повноваження для укладення договору купівлі-продажу з третьою особою і повноваження для отримання будь-якої необхідної позивачу інформації у вигляді витягів, здійснення всіх необхідних дій, пов`язаних з продажем предмету іпотеки.

Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним.

За таких обставин вважає, що є підстави для визнання договору іпотеки від 07 листопада 2007 року недійним не в цілому, а в певній частині, яким пункт 4.3 іпотечного договору № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , визнати недійсним.

13 червня 2016 року на адресу суду надійшли письмові заперечення АТ КБ «Приватбанк» /т.1 а.с. 102-104,118-120/, в яких представник банку просить відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та заявив клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки кредитний договір укладений 07 листопада 2007 році, а зустрічний позов до банку ОСОБА_2 подав лише у 2015 році, строк позовної давності оскарження кредитного договору закінчився 07 листопада 2010 року, тому вважають, що ОСОБА_2 пропустив строки позовної давності.

В судовому засіданні представник Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - Сліпчук П.П. первісні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Надав заперечення /т. 1 а.с. 102-104, 118-120/ та відповіді на пояснення /т. 2 а. с. 129-131/.

Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов АТ КБ «Приватбанк» визнала частково в сумі 76 318 гривень 50 копійок, а в решті позовних вимог просить відмовити з врахування строку позовної давності. Дана обставина зазначена у відзиві ОСОБА_2 на заяву про зміну позовних вимог /т. 2 а.с. 221-225/.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 25 березня 2019 року надала до суду заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі /т. 2 а.с. 49/.

Представник третьої особи по зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 : Попільнянської державної нотаріальної контори в Житомирській області в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно розносної книги місцевої кореспонденції Попільнянського районного суду Житомирської області.

Частина 3 статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, вислухавши представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічними позовами, представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що первісні позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Попільнянська державна нотаріальна контора в Житомирській області про визнання частково недійсним іпотечного договору, слід відмовити, виходячи з наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги п`ятої, главами 53, 71 книги п`ятої Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про Акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви, у зв`язку з чим у зазначеній цивільній справі назва позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає заміні на АТ.

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (надалі - Банк), про що зазначено у пункті 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк».

17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 8006727).

Довідкою АА № 241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Банківською ліцензією № 22 від 05 жовтня 2011 року, Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А 01 № 054809 та Статутом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачено, що вищевказаний банк є юридичною особою зареєстрованою в передбаченому Законом порядку.

Матеріалами справи встановлено, що 07 листопада 2011 року між Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № ZRZ0G5, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 170437 гривень 50 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07 листопада 2037 року. Кредит надавався на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі продажу від 06 листопада 2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 /т. 1 а.с.13-16 /.

Відповідно до пункту 2.4 Договору позичальник зобов`язується щомісячно до 6 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього Договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2183,51 гривні, шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у кредитора. Останню сплату платежу здійснити не пізніше 07 листопада 2037 року.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідно до розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, ОСОБА_2 станом на 12 травня 2015 року має заборгованість в розмірі - 315515 гривень 34 копійки, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом 168308 гривень 58 копійок; заборгованості по процентам за користування кредитом 106284 гривні 12 копійок; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 12239 гривень 43 копійки; штраф - 28683 гривні 21 копійка./т. 1 а.с. 5-8/.

Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника на понесенні витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно статті 526, частини третьої статті 549 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов Договору. За несвоєчасне виконання зобов`язання, боржнику нараховується пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною другою статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та проценти від простроченої суми.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» застосовано до відповідача два види відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді нарахованої пені в розмірі 12239 гривень 43 копійок та штраф (процентна складова) в розмірі 28683 гривень 21 копійки, проте суд вважає, що підстав для стягнення одночасно з відповідача пені і штрафу за невиконання умов договору кредиту, не має виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником обов`язків по погашенню кредиту.

У той самий час, кредитним договором передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності також за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15).

З огляду на наведене суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 штрафів фіксованої частини у розмірі 28 683 гривні 21 копійку, оскільки діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року в розмірі 286832 гривні 13 копійок є обґрунтованими.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , 07 листопада 2007 року уклали Іпотечний договір № ZRZ0G5. Згідно якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 50,80 кв. м, житловою площею 25,30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.17-19/.

Вищезазначена квартира належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 07 листопада 2007 року посвідченого нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирської області та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів (Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 07.11.2007 року № 4916081, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.09.2008 року № 20062344) /т. 1 а. с. 71-73 /.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного іпотечного договору, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним, лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно приписів статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що банком на виконання вимог відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю інформацію в письмовому вигляді, результат чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення частини другої статті 638, частини другої статті 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Вищевказану обставину підтверджує також відсутність від ОСОБА_2 претензій протягом передбачених 14 днів й протягом трьох років.

У відповідності до статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На момент укладання кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, як цього вимагає стаття 203 ЦК України; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику, кредитний договір укладено з дотримання положень законодавства.

Умови кредитного та іпотечного договорів в повній мірі відповідають діючому законодавству та жодним чином не містять будь яких підстав, які б вказували на дискримінаційні процеси по відношенню до клієнта.

Посилання ОСОБА_2 на той факт, що під час укладання договору не дотримано вимог законодавства щодо його форми, спростовується, оскільки кредитний договір укладено у письмовій формі у відповідності до норм чинного законодавства. Відповідно до пункту 10.6 Кредитного договору цей договір укладений у 3 (трьох) оригінальних примірниках, один з яких надається позивальнику, а два кредитору, що мають однакову юридичну силу та є автентичними за змістом.

Стосовно того, що відсутній графік погашення кредиту необхідно зазначити, що згідно пункту 2.4 Договору встановлено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 6 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2183 гривні 51 копійки шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок НОМЕР_1 , відкритий у Кредитора.

Таким чином кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Разом з тим, належних та допустимих доказів порушення зі сторони банку положень статті 203 ЦК України ОСОБА_2 не надано.

Пунктом 1.2 договору про іпотечний кредит сторони передбачили, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний п. п. 1.1, 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3,6.5, додатку № 1, а саме: сума кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладання договорів страхування та договорів забезпечення.

Посилання ОСОБА_2 , щодо відкриття рахунку. Для здійснення операцій за кредитним договором банком відкритий рахунок № НОМЕР_1 , про що зазначено в пункті 2.4 договору про іпотечний кредит. Для обслуговування кредитного договору відкривається динамічний транзитний рахунок 2909, при надходженні коштів на який відбувається їх розподіл за рахунками передбачених договором нарахувань. Рахунки 2909 є транзитними за користування якими боржник не сплачує жодних тарифів та комісії. Підставою за відкриття рахунків для обслуговування кредиту є кредитний договір.

Про те, що ОСОБА_2 було відомо про номери рахунків, відкритих для обслуговування договору про іпотечний кредит свідчать виписки по рахункам, з яких вбачається внесення ним коштів на рахунок погашення заборгованості. Він погашав заборгованість за договором, а отже йому були відомі номери рахунків, на які необхідно було вносити кошти.

В своїй позовній заяві ОСОБА_2 посилається на той факт, що під час укладання даного договору всупереч частині другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивальника у письмовій формі про умови кредитування та не надав жодної інформації.

Дане твердження спростовується тим, що перед підписанням кредитного договору, а саме: 28 жовтня 2007 року позичальнику було надано повну та об`єктивну інформацію умов кредитування, про що свідчить його підпис в Анкеті заяві від 28 жовтня 2007 року, а також повідомлено про загальну вартість кредиту. /т. 1 а. с. 122/.

Стосовно посилань ОСОБА_2 про те, що в Договорі не містяться умови, які б передбачали можливість розірвання або зміни умов Договору. Пунктами 10.1,10.2,10.3 та розділом 4 Договору про дострокове погашення заборгованості, свідчить про те, що умовами Договору передбачені можливості внесення змін до умов кредитного договору та можливості його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування.

Відповідно до частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України, істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін.

В кредитному договорі сторони погодили всі істотні умови договору, відповідач за первісним позовом погодився з вказаними умовами, що засвідчив власним підписом в договорі.

ОСОБА_2 не надав жодного доказу, що під час укладання кредитного договору він не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма його умовами, навпаки позичальник протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання, що свідчить про його згоду зі всіма умовами кредитного договору.

Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом, отже пропозицію в укладанні договору та визначенні його, також вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

-Кредитний договір має укладатись обов`язково у письмові формі, недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю;

-Сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-Волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Стосовно того, що умови кредитного договору є несправедливими, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

В силу частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ОСОБА_2 був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

ОСОБА_2 особистим підписом в кредитному договорі підтвердив згоду зі всіма умовами договору та вважав їх справедливими по відношенню до себе. Більш того, ОСОБА_2 тривалий час виконував зобов`язання за договором належним чином, що підтверджує його згоду зі всіма умовами договору.

Безпідставним є посилання на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адже у розділі 4 кредитного договору сторонами погоджений порядок його зміни та припинення.

Також, неаргументованим є твердження ОСОБА_2 щодо дискримінаційності умов договору про односторонню зміну процентної ставки. Як вбачається з матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості за кредитним договором № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року відсоткова ставка не збільшувалася.

Щодо тез про порушення вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», суд зазначає наступне, вся передбачена інформація відповідно до норм законодавства була оприлюднена (оферта). Підтвердженням цього є звернення позичальника до банку за наданням кредиту, оформленням кредиту за обраними ним умовами, які послідовно відображені в кредитному договорі, який і є підтвердженням обізнаності позичальника з умовами, які були запропоновані (акцепт). Приєднання оферти до підписаного договору законодавчо не передбачено.

Отже, банком надані докази того, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 була надана вся інформація щодо істотних умов кредитування, з якими погодився відповідач за первісним позовом, підписавши кредитний договір та здійснюючи часткові погашення заборгованості за договором.

Посилання ОСОБА_2 на положення статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» після погодження умов, багаторічної сплати за кредитним договором, тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, є лише намаганням уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання.

Отже, звернення ОСОБА_2 із вимогою про визнання недійним кредитного договору із посиланням на ведення в оману споживача щодо істотних умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки укладаючи договір, сторона чітко розуміє на яких умовах він укладається, посвідчуючи договір своїм підписом. З моменту укладання договору ОСОБА_2 виконував всі його умови, таким чином прийняв на себе всі зобов`язання та виконував їх.

Умови кредитного договору не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї із сторін.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, в запереченні /т. 1 а.с. 118-120/ представник АТ КБ «ПриватБанк» просить застосувати позовну давність до вимог позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору № ZRZОG5 від 07 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .

Як вбачається з статтей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже вказані норми щодо заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 не застосовуються, оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Разом з тим, ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування терміну позовної давності до вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового повернення кредиту.

Суд звертає увагу, що АТ «ПриватБанк» змінено позовні вимоги та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки банк не заявляє, а тому суд відмовляє в задоволенні даного клопотання.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Як вбачається з відзиву на заяву про зміну позовних вимог по даній справі /т.2 а.с. 221-225/, ОСОБА_2 просить застосувати строки позовної давності так, як позичальник припинив виконання своїх обов`язків по кредитному договору з 06 квітня 2011 року, після цієї дати позичальник не погашав ні тіло кредиту, ні відсотки, ні штрафні санкції, тому про порушення свого права банк дізнався з 06 квітня 2011 року, саме з цього моменту у банку виникло право дострокового стягнення кредиту і відсотків в грошовій формі. Проте, як вбачається з Розрахунку заборгованості за договором № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року /т. 1 а.с. 8/ позичальник припинив виконувати свої зобов`язання по кредитному договору 19 лютого 2015 року.

Отже, врахували, що укладений між сторонами договір діяв до 07 листопада 2037 року, останній платіж як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_2 здійснив 19 лютого 2015 року. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з цим позовом 14 травня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Після цього жодних платежів позичальником не здійснювалося, що підтверджується розрахунком банку.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Отже, вчинення боржником дій з виконання зобов`язання є таким, що перервало перебіг позовної давності.

Як зазначено вище, 07 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 , яка придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі продажу від 07 листопада 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори, Житомирської області, зареєстровано в реєстрі за № 4986./ т. 1 а. с. 70-71/.

ОСОБА_4 , як дружина іпотекодавця, надала згоду на передачу даної квартири в іпотеку для забезпечення виконання кредитних зобов`язань, що вбачається також зі змісту зустрічної позовної заяви.

Відповідно до пункту 4.1 Договору, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання Зобов`язань, вони не були виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані Іпотекодавцем при укладанні цього Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадку передбачених пунктом 5.2.4. Договору про іпотечний кредит.

Звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (п.4.2 Договору).

Пунктом 4.3 Договору передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору шляхом: продажу від свого імені Предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим Договором Іпотекодавець уповноважує Іпотекодержателя подавати та отримувати від імені Іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки Предмета Іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі - продажу Предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмету іпотеки. У разі продажу Предмету іпотеки, Іпотекодавець доручає Іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат Іпотекодержателя та заборгованості за Договором про іпотечний кредит. Якщо предмет іпотеки буде продано за суму більшу, ніж сума заборгованості та витрат Іпотекодержателя, залишок грошових коштів від його продажу Іпотекодержатель повертає Іпотекодавцю. При цьому це застереження визначається як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

ОСОБА_4 вважає, що вказаний іпотечний договір не відповідає нормативно-правовим актам України, оскільки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, на який нею не надавалась згода, проте вказане є окремим зобов`язанням щодо розпорядження спільним майном.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

З наведеної норми законодавства вбачається, що сторони можуть укласти як окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, так і здійснити відповідне застереження в іпотечному договорі, яке також вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку»;

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя підлягає нотаріальному посвідченню, разом з тим і договір про іпотеку підлягає нотаріальному посвідченню, при цьому Закон не передбачає вчинення інших дій за наявності такого застереження, а тому наявність застереження в договорі іпотеки не призводить до виникнення додаткових умов його укладення.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне (ст. 60 СК України).

Відповідно до п. 99 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Договори про заставу спільного сумісного майна посвідчуються за правилами, викладеними в пунктах 44 і 45 цієї Інструкції.

Згідно п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

За змістом статтей 572, 575 ЦК України, іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частини 1 статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Спірний договір є нотаріально посвідчений і ОСОБА_4 , як співвласник, майна надала свою згоду на укладення цього договору в цілому, що свідчить і про надання згоди на наявне в ньому застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини 2 статі 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим, відповідно до пункту 3.1 Договору про іпотечний кредит № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року, виконання позичальником зобов`язань за цим Договором забезпечувався також Договором поруки № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року укладеного з ОСОБА_4 .

Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 надала згоду на укладення договору іпотеки, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, сторони узгодили всі істотні умови договору іпотеки, тому суд вважає, що підстави для визнання недійсним пункту 4.3 цього договору відсутні. Також не є підставою для визнання недійсним умови правочину щодо застереження, яке міститься в договорі іпотеки, відсутність укладення зазначеного застереження у формі окремого нотаріально посвідченого правочину.

Тому доводи ОСОБА_4 про те, що копія її заяви про надання дозволу на укладення договору іпотеки не доводить ту обставину, що вона перед підписанням її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки була ознайомлена з його умовами, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 868 гривень 32 копійки (3 155 гривень 15 копійок (розмір судових витрат) х 286 832 гривні 13 копійок (розмір задоволених позовних вимог) /315515 гривень 34 копійки (розмір заявлених позовних вимог).

Керуючись Конституцією України; Законами України «Про іпотеку»; «Про захист прав споживачів»; «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9; статтями 203, 209, 210, 215, 219, 220, 252-255, 256-257, 261, 267, 369, 526, 527, 530, 549, 572, 575, 577, 578, 589, 610, 611, 625, 626, 627, 629, 638, 640, 642, 1048 - 1052, 1054 ЦК України; статтями 60, 65 СК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 141, 211, 212, 223, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , уродженця м. Душанбе, Таджикистан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1 Д) заборгованість за кредитним договором № ZRZ0G5 від 07 листопада 2007 року в розмірі 286 832 гривні 13 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , уродженця м. Душанбе, Таджикистан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1 Д) сплачений судовий збір в розмірі 2 868 гривень 32 копійки.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання договору споживчого кредитування недійсним відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Попільнянська державна нотаріальна контора Житомирської області про визнання частково недійсним іпотечного договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник