Провадження номер № 2/0186/249/20
Справа № 186/527/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м.Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

секретар - Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє від свого імені та від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та визнання права власності за заповітом на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , який діє від свого імені та від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та визнання права власності за заповітом на спадкове майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5 . На випадок смерті він залишив заповіт, у відповідності до якого все майно, що належало йому на момент смерті, було заповідано в рівних частках їй - ОСОБА_6 та його онуці, її доньці - ОСОБА_7 . До складу спадкового майна, крім іншого, входив житловий будинок АДРЕСА_1 та приватизована земельна ділянка для обслуговування житлового будинку. В цьому будинку вона виросла, ходила до школи.

31 серпня 1974 року вона - ОСОБА_8 , уклала шлюб зі ОСОБА_9 і змінила прізвище із « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ».

Перед смертю батько потребував постійного догляду, хворів на рак середостіння, а тому вона проживала разом із ним. Донька ОСОБА_12 мала маленького сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доглядала за ним, була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

За декілька місяців до смерті батька вона, на його прохання та за його кошти, займалася вирішенням питання газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 . Газифікацію будинку було нею продовжено та виконано вже після смерті батька у червні 2003 року.

У встановлений законодавством строк вона звернулася до Першотравенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус роз`яснила, що оскільки вона фактично вступила у володіння спадковим майном, то із заявою про прийняття спадщини їй звертатися не потрібно, а через півроку слід звертатися за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Документально даний факт вона не оформлювала через відсутність грошових коштів. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК Української PCP, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Її донька - ОСОБА_14 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася і у володіння спадковим майном після смерті батька позивача - ОСОБА_5 , не вступала.

Спадкову справу після смерті ОСОБА_5 було заведено лише у 2012 році.

У спірному житловому будинку донька позивача - ОСОБА_12 , стала проживати після одруження, а саме: з 18 червня 2005 року із другим чоловіком ОСОБА_2 (майже через три роки після смерті батька), разом із чоловіком та сином - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який 23 липня 2014 року змінив прізвище з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_17 ».

ІНФОРМАЦІЯ_7 від шлюбу із ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_3 .

За оформленням спадкових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 та приватизовану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та отримання свідоцтва на спадщину вона, разом із донькою, звернулася у 2012 році до державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М., яка виконувала обов`язки державного нотаріуса Першотравенської держконтори у зв`язку із відсутністю державної нотаріальної контори у м.Першотравенськ.

Оскільки державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М. до м.Першотравенськ із м.Павлоград для виконання своїх обов`язків приїздила лише у відповідні дні та часи, то вони домовилися із нотаріусом, що оформленням її спадкових прав буде займатися її донька ОСОБА_12 , яка після одруження 18 червня 2005 року змінила прізвище із « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_17 ».

Нотаріус дала їй на підпис заяву, якою вона надала право на оформлення своїх спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 своїй доньці - ОСОБА_18 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її донька ОСОБА_18 .

Після смерті доньки вона прийшла за адресою: АДРЕСА_1 , провідати онуків, але її колишній зять - ОСОБА_2 не пустив її до будинку, повідомивши, що вона не зареєстрована в даному будинку та не являється його власником.

Вона заперечувала, що являється власником даного будинку у порядку спадкування за заповітом, але зять не впустив її до будинку, сказав, що вона не зареєстрована в даному будинку і жодних прав знаходиться у будинку не має.

Оскільки усі документи на будинок знаходилися у колишнього зятя, вона звернулася до державного нотаріуса Першої Павлоградської нотаріальної контори Тимченко О.М., яка повідомила, що позивач у 2012 році відмовилася від спадщини на користь своєї доньки - ОСОБА_18 . Як доказ, на її прохання, надала копію заяви, де вказано, що претензій того, щоб Свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане на ім`я ОСОБА_18 , вона не має. Позивач вважала, що цією заявою надає згоду на отримання її донькою право на отримання нею своєї 1/2 частки спадкового майна, оскільки у встановлений законодавством час її донька ОСОБА_12 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася і у володіння спадковим майном після смерті батька позивача - ОСОБА_5 , не вступала.

Крім того, нотаріус надала копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, копію Свідоцтва про право спадщину за заповітом на грошові вклади на ім`я ОСОБА_18 .

Вважає, що такими діями нотаріуса були порушені її права на спадкове майно.

У шестимісячний строк після смерті її батька спадкова справа не заводилася, а отже її донька - ОСОБА_19 до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, фактично в управління або володіння спадковим майном не вступала.

Документальним доказом того, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, крім проживання у спадковому будинку, та того факту, що займалася похованням батька, є оригінал Виписки із рішення №427 від 25 вересня 1996 року Першотравенської міської Ради народних депутатів про виділення земельної ділянки ОСОБА_5 під будівництво гаражу. Цю земельну ділянку вона після смерті батька обміняла на іншу ділянку із зведеним фундаментом гаражу, за який сплатила власні кошти. Після одруження 18 червня 2005 року з ОСОБА_2 донька ОСОБА_12 збудувала на цьому фундаменті гараж; оригінал акту виконаних робіт та оригінали квитанції про оплату виконаних робіт по монтажу газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 549 ЦК Української PCP, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Така правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 13 листопада 2019 року у справі № 204/1972/18.

Щодо відмови від спадщини, на яку посилається державний нотаріус Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Тимченко О.М., то у відповідності до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду №4 від 24 червня 1983 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", чинної на момент відкриття спадщини: суди мають враховувати, що відповідно до ст.553 ЦК УРСР (1540-06), відмова від спадщини на користь інших закликаних до спадкування спадкоємців допускається лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після закінчення цього строку не може бути збільшена частка у спадщині з тих підстав, що хто-небудь з спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві на підставі загальноцивільних угод - договорів купівлі-продажу, дарування, міни.

Заява була підписана нею 14 лютого 2012 року, майже через 10 років після відкриття спадщини, тобто після спливу шестимісячного строку для її прийняття, що суперечить як статті 553 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, так і статті 1273 ЦК України, чинного на момент написання заяви, а тому являється недійсною.

Визнаючи за її донькою - ОСОБА_18 право на спадщину нотаріус помилково застосувала норми 1268 ЦК України 2004 року, який не діяв на час відкриття спадщини після смерті її батька - ОСОБА_5 , вказавши зокрема у Свідоцтві про право спадщину за заповітом на грошові вклади «Ощадбанку» - сумісна прописка та проживання.

Крім того, донька зареєструвалася у житловому будинку АДРЕСА_1 після шестимісячного строку після смерті її батька. На момент смерті батька її донька була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

З 15 липня 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 її донька - ОСОБА_14 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та Свідоцтво про право спадщину за заповітом на приватизовану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку є недійсними, оскільки видані особі, яка не мала права на спадкування у зв`язку з тим, що пропустила строк на подання заяви про прийняття спадщини та фактично в управління або володіння спадковим майном не вступала.

Просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на приватизовану земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 , загальною площею, 0,0936га для обслуговування житлового будинку; визнати за нею право власності на житловий вказаний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - ОСОБА_5 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, проти позовних вимог не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 , який діє від свого імені та від імені неповнолітнього відповідача ОСОБА_3 , 2006 року народження, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з 2002 року по 18 червня 2005 року (дата реєстрації шлюбу) він та ОСОБА_19 проживали однією родиною без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

З 18 червня 2005 року по 05 квітня 2018 року він перебував з померлою ОСОБА_18 у зареєстрованому шлюбі та разом з сім`єю проживали за вищезазначеною адресою, що підтверджується актом підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Першоравенська, Дніпропетровської області.

За життя померла дружина набула права власності на спірну нерухомість на підставі оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 його дружина - ОСОБА_18 померла. Згідно з приписами п.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

На день смерті ОСОБА_18 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , у спірному будинку були зареєстровані та постійно проживали:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до ч.3,4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказані норми свідчать, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права, (аналогічного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 14 серпня 2019 року справа № 523/3522/16-ц, провадження № 61-21211 св 18).

Відповідно до частини першої статті 1216 ПК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Тобто, на час звернення позивача до суду до зазначених відповідачів, спірні правовстановлюючі документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на приватизовану земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 , загальною площею, 0,0936га для обслуговування житлового будинку втратили чинність на підставі закону. Позивач визнає факт прийняття спадщини відповідачами, але чомусь не ставить питання процесуального правонаступництва.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач по справі зазначає що вона, начебто, була необізнана до моменту смерті дочки (05 квітня 2018 року) що вона не є власником будинку і тільки у 2018 році дізналася, що вона 14 лютого 2012 році власноруч підписала відмову від спадщини на користь дочки, яка посвідчена нотаріально Державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори, в.о.державного нотаріуса Першотравенської держнотконтори О.М. Тимченко.

Дане твердження не відповідає дійсним обставинам справи. Позивач не надає жодного доказу що за період 2002-2018 роки вона здійснювала дії щодо утримання спірного майна, сплату комунальних послуг, земельного податку тощо.

Статтею 257 ЦКУ Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» про своє порушене право, що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-2469цс16).

Після отримання позовної заяви, він звернувся до приватного нотаріуса Дидюк В.В. у якого дізнався, що після смерті його дружини - ОСОБА_18 - 12 червня 2018 року, було заведено спадкову справу номер у спадковому реєстрі 62558348. Оскільки ні він, ні діти, не зверталися з відповідною заявою до нотаріальної контори, може припустити, що з такою заявою до нотаріуса зверталася позивач.

Просить суд також звернути увагу на той факт, що позивач додає ксерокопії спірних свідоцтв про право на спадщину зроблених саме з оригіналів документів, а не зі спадкової справи, як зазначає позивач. По перше копії зроблені з документів на нотаріальних бланках, які були видані спадкодавцю, по друге у 2018 році спадкова справа не могла знаходитися у Першій Павлоградській держнотконторі, так як по строкам зберігання справа повинна зберігатися у обласному архіві. По третє, не зрозумілі підстави надання нотаріусом документів не спадкодавцю, копії не завірені, та взагалі у даних випадках нотаріусом видається дублікат свідоцтва, який має силу оригіналу. Також, позивач додає до позовної заяви копію витягу про державну реєстрацію прав власності на будинок, який взагалі не міг знаходитися у спадковій справі. Всі ці доводи можуть свідчите про те, що оскаржувані свідоцтва по право на спадщину за законом постійно знаходилися у неї і вона добре була обізнана про їх існування і до моменту смерті доньки. За життя ОСОБА_18 у позивача та її доньки жодного разу не виникли спірні питання щодо володіння та користування спадковим майном.

Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в тому числі, і з підстав пропуску строків позовної давності звернення до суду.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 19 листопада 1952 року підтверджується, що батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_20 .

Копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 31 серпня 1974 року підтверджується, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 уклали шлюб 31 серпня 1974 року, прізвище дружини змінено на ОСОБА_11 .

09 лютого 1988 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 від 09 лютого 1988 року.

Копією повторного свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 15 травня 2018 року підтверджується, що від вказаного шлюбу народилася ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

28 лютого 1998 року ОСОБА_21 та ОСОБА_22 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини змінено на ОСОБА_16 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб.

Від даного шлюбу народився ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 25 серпня 1998 року.

07 червня 2000 року шлюб було розірвано.

18 червня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_14 зареєстрували шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. Прізвище дружини змінено на ОСОБА_17 .

Від даного шлюбу народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_6 від 15 лютого 2006 року.

Копією свідоцтва про зміну імені НОМЕР_7 від 23 липня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_15 змінив прізвище з ОСОБА_16 на ОСОБА_17 .

За життя, ОСОБА_5 залишив заповіт від 30 жовтня 2002 року, яким все своє майно, що буде належати на день його смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, в тому числі, жилий будинок з господарчими будівлями на приватизованій земельній ділянці в АДРЕСА_1 , грошові внески, а також все те, на що він за законом буде мати право, він заповів в рівних частках ОСОБА_1 (своїй доньці) та ОСОБА_14 (його онуці, доньці ОСОБА_1 )

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_8 від 27 листопада 2002 року.

Після смерті відкрилася спадщина на належні ОСОБА_5 : приватизовану земельну ділянку, розташовану на території АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0936 Га, яку передано для обслуговування житлового будинку, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на землю серії ДП, виданого 06 жовтня 1997 року виконкомом Першотравенської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області на підставі рішення №430 від 24 вересня 1997 року; житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору про право забудови, посвідченого 07 липня 1961 року Петропавлівською державною нотконторою в КП "Павлоградське міжміське Бюро технічної інвентаризації" від 27 грудня 2011 року; грошових вкладів з належними до них відсотками, які належали померлому на підставі ощадних книжок, що підтверджується повідомленням з банку №31 від 20 січня 2012 року.

Дані правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР, на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті спадкодавця ОСОБА_5 ), з урахуванням того, що в період чинності ЦК УРСР, його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 ЦК УРСР.

Згідно ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

В даному випадку, як зазначалося вище, - 26 листопада 2002 року.

Статтею 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Таким чином, ст.549 ЦК УРСР встановлює строк на прийняття спадщини, згідно з якою дії на прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Судом встановлено, що спадкоємцями за заповітом щодо майна померлого ОСОБА_5 , в рівних частках, є ОСОБА_1 та ОСОБА_19 .

На момент смерті ОСОБА_5 та протягом шести місяців з дня смерті останнього, ОСОБА_1 і ОСОБА_23 були зареєстровані по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 НОМЕР_9 від 06 грудня 1999 року та довідкою №16542 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20 грудня 2019 року. Останню було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою 18 серпня 2003 року та зареєстровано в будинку померлого ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 . Таким чином, спадкоємці за заповітом не були зареєстровані на день смерті та протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця ОСОБА_5 разом з ним по АДРЕСА_1 .

Однак, згідно акту підтвердження фактичного місця проживання особи на території м.Першотравенська Дніпропетровської області від 20 травня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 дійсно фактично проживає по АДРЕСА_1 з 2002 року по теперішній час. З 2002 року по 18 червня 2005 року (дата реєстрації шлюбу) ОСОБА_2 та ОСОБА_23 проживали за вказаною адресою однією родиною без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. На день смерті ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за вказаною адресою постійно проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3

ОСОБА_6 за вказаною адресою не проживає з 1985 року.

Даним актом підтверджується факт того, що ОСОБА_23 , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки з 2002 року фактично проживала в будинку АДРЕСА_1 , а з 18 серпня 2003 року зареєструвалася за вказаною адресою, знявшись з реєстраційного обліку по АДРЕСА_2 .

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що саме вона, а не її донька ОСОБА_18 прийняла спадщину після смерті свого батька, шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки позивач, як на підставу свого позову в цій частині посилається на те, що вона оплачувала газифікацію спірного житлового будинку, однак надані нею докази: акт прийомки виконаних робіт і квитанції про оплату проектної документації датовані 17 липня 2002 року та серпнем 2002 року, тобто ще за життя спадкодавця ОСОБА_5 та укладені на ім`я останнього, а не позивача. Інших доказів прийняття спадщини позивачем не надано.

Крім того, 14 лютого 2012 року спадкоємець ОСОБА_18 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідчені державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори, в.о. Першотравенської держнотконтори, на підставі заповіту ОСОБА_5 , на вказану земельну ділянку, житловий будинок та грошові вклади, а позивач ОСОБА_1 14 лютого 2012 року подала заяву державному нотаріусу, в якій вказала, що вона, спадкоємець за заповітом, повідомляє про те, що у володіння спадковим майном не вступала, до суду з визначенням додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини звертатися не буде, і претензій того, щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане на ім`я ОСОБА_18 , не має.

Підставою видачі ОСОБА_18 свідоцтв про право на спадщину за заповітом є, як вказано у даних свідоцтвах, факт прийняття нею спадщини - постійне сумісне проживання спадкоємця разом із померлим спадкодавцем, що є, згідно Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", фактом прийняття спадщини.

Посилання позивача на те, що нотаріус дала їй на підпис заяву, якою вона надала право на оформлення своїх спадкових справ ОСОБА_18 , суд не може взяти до уваги, оскільки заява підписана позивачем 14 лютого 2012 року, в ній вона своїм підписом підтвердила, що про правові наслідки неприйняття спадщини вона обізнана, правові наслідки подання цієї заяви їй відомі та зрозумілі.

ОСОБА_18 , отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 15 березня 2012 року оформила право власності на будинок АДРЕСА_1 на своє ім`я та стала його власником в розмірі 1/1 частки, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №33488736 від 15 березня 2012 року.

Копією повторного свідоцтва про смерть НОМЕР_10 від 15 травня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_18 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Першотравенську, Дніпропетровської області.

24 квітня 2020 року позивач звернулася з даним позовом до суду.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів її фактичного прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_5 , натомість суду доведено, що ОСОБА_18 фактично прийняла спадщину за заповітом після смерті свого діда - ОСОБА_5 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки з 2002 року проживала по АДРЕСА_1 , отримала 14 лютого 2012 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а позивач 14 лютого 2012 року надала нотаріусу заяву, в якій зазначила, що у володіння спадковим майном не вступала та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину отримала її донька - ОСОБА_18 , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Що стосується заяви відповідача про сплив позовної давності в даній справі та відмову в задоволенні позову з цих підстав, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).

Відповідно до ст.267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову через його необґрунтованість, відмова в позові з причин пропуску позивачем строку позовної давності, є недоцільною.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок, суд вважає, що оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім`я ОСОБА_18 не визнано судом недійсним, остання прийняла спадщину та є власником житлового будинку, в задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити.

Питання про судові витрати у справі суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264 ЦПК України, ст.ст.529-531,549 ЦК УРСР, - суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє від свого імені та від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та визнання права власності за заповітом на спадкове майно - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.