КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/2387/20
Провадження № 2/947/1920/20
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Петренка В.С.
за участю секретаря Ратовської А.С.,
представник позивача адвокат Ковальов Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом
про стягнення боргу за договором позики,
06.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в загальній сумі 48 999 Євро 25 центів, з яких: 35 880 Євро 00 центів сума основного боргу, 13 119 Євро 25 центів сума нарахованих процентів за користування грошовими коштами, а також судові витрати.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 29 листопада 2017 року між нею - ОСОБА_1 в якості позикодавця та ОСОБА_2 в якості позичальника укладений договір позики, за яким відповідач отримав від неї грошові кошти в сумі 1 146 194 грн. 74 коп. За умовами договору сторони відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України визначили еквівалент зобов`язання в іноземній валюті - 35 880 Євро.
Позивач вказує, що на підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_2 склав заяву про отримання грошових коштів, яка була засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., якою також посвідчено справжність підпису позичальника у тексті заяви.
Позивач зазначає, що укладеним між нею та відповідачем договором позики строк повернення позики не встановлений, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, 30 грудня 2018 року вона пред`явила відповідачу вимогу про повернення коштів.
Однак, до теперішнього часу, як стверджує позивач, грошові кошти відповідачем не повернуті.
З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 14.02.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.
У підготовчому засіданні 21.04.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2020 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Судове засідання по цивільній справі №947/2387/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яке призначене на «08» вересня 2020 року о 10 годині 30 хвилин було вирішено провести в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 08.09.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалася, про що свідчить довідка з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 29 листопада 2017 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 1 146 194 гривні 74 копійки, що в еквіваленті складає 35 880 Євро по курсу НБУ станом на 29.11.2017 року (100 Євро 3194,5227 гривень) до підписання цієї заяви.
На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_2 склав заяву про отримання грошових коштів, яка була засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за №3345, якою також посвідчено справжність підпису ОСОБА_2 у тексті заяви.
Даний факт підтверджується копією заяви, яка наявна в матеріалах справи (а.с.9).
Оригінал вказаної заяви було оглянуто судом у судовому засіданні.
У зв`язку з тим, що укладений між сторонами договір позики не містить строку повернення позики, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, 30 грудня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів.
Однак, до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказів повернення суми позики відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.
При вирішенні питання щодо стягнення грошової суми у гривні, що складає еквівалент у Євро станом на день ухвалення рішення, суд враховує роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено суму до стягнення у Євро, а грошові кошти передавалися у грошовій одиниці України гривні в еквіваленті іноземної валюти, суд не може стягнути борг в іноземній валюті Євро.
Курс НБУ станом на день ухвалення рішення, тобто станом на 08.09.2020року становить 3 280,99 грн. за 100 Євро.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем - ОСОБА_2 не було повернуто у встановлений строк ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у грошовій одиниці гривні, що складало еквівалент 35 880,00 Євро, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню, у розмірі 1 177 222 (один мільйон сто сімдесят сім тисяч двісті двадцять дві) грн. 80 коп., що складає еквівалент 35 880 (тридцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят) Євро 00 центів по курсу НБУ станом на 08.09.2020 року, та проценти за користування позикою у розмірі 430 442 (чотириста тридцять тисяч чотириста сорок дві) грн. 60 коп., що складає еквівалент 13 119 (тринадцять тисяч сто дев`ятнадцять) Євро 25 центів по курсу НБУ станом на 08.09.2020 року, які були розраховані на рівніоблікової ставки Національного банку України, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу
Зокрема, ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому
При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача у суді представляв адвокат ОСОБА_3 , який діяв на підставі укладеного договору про надання правової допомоги від 31.01.2020 року, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 6-7).
Відповідно до п.5.2. договору про надання правової допомоги від 31.01.2020 року, гонорар адвоката складає 20 000,00 грн., що в еквіваленті становить 800 доларів США (а.с. 7).
Зазначені грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. були сплачені позивачем 31.01.2020 року, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с. 16).
Разом з тим, на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги за представництво інтересів позивача саме у судових засіданнях, ні позивачем, ні його представником не було надано документів, що свідчать про оплату витрат за представництво інтересів позивача саме у судових засіданнях у розмірі 7 500,00грн., які містяться у попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат, зокрема, актів приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), оформлених у встановленому законом порядку, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо.
З урахуванням викладеного, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. 00 коп.
Керуючись ст.ст.10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 09.06.2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики у розмірі 1 177 222 (один мільйон сто сімдесят сім тисяч двісті двадцять дві) грн. 80 коп., що складає еквівалент 35 880 (тридцять п`ять тисяч вісімсот вісімдесят) Євро 00 центів по курсу НБУ станом на 08.09.2020 року, та проценти за користування позикою у розмірі 430 442 (чотириста тридцять тисяч чотириста сорок дві) грн. 60 коп., що складає еквівалент 13 119 (тринадцять тисяч сто дев`ятнадцять) Євро 25 центів по курсу НБУ станом на 08.09.2020 року.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 09.06.2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 11.09.2020 року.

Суддя Петренко В. С.