Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 569/4763/16-ц

провадження № 61-14651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А.,Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний університет водного господарства та природокористування,

третя особа - профспілковий комітет первинної профспілкової організації № 1 профспілки «Баграм»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2017 року у складі судді Бердія М. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування (далі - НУВГП) про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він працював у відповідача на посаді водія автогосподарства експлуатаційно-технічного відділу НУВГП та з 15 березня 2016 року був звільнений з цієї посади у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вказував на те, що його звільнення відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є.

Також його персонально не було повідомлено про скорочення штату, чим порушено частину першу статті 49-2 КЗПП України. Крім того, йому не запропоновано інших вакантних посад, які б відповідали його кваліфікації.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати наказ НУВГП від 13 грудня 2016 року К. № 19 «Про скорочення штату та чисельності працівників університету» в частині скорочення посади водія автогосподарства НУВГП, яку він обіймав;

визнати незаконним та скасувати наказ НУВГП від 13 січня 2016 року К. № 19 «Про скорочення штату та чисельності працівників університету» в частині скорочення посади водія автогосподарства НУВГП, яку він обіймав;

визнати незаконним та скасувати наказ в.о. ректора НУВГП Сороки В . С. від 09 березня 2016 року К. № 137 «Про особовий склад», у частині його звільнення з 15 березня 2016 року з посади водія автогосподарства у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України;

поновити його на посаді водія автогосподарства НУВГП;

стягнути з НУВГП на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2016 року до винесення судом рішення у цій справі та 3000,00 гривень витрат на правову допомогу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ в. о. ректора НУВГП Сороки В. С. від 09 березня 2016 року К. № 137 «Про особовий склад» у частині звільнення з 15 березня 2016 року ОСОБА_1 з посади водія автогосподарства у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автогосподарства НУВГП.

Стягнуто з НУВГП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29 942,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 порушив вимоги трудового законодавства, а саме: всупереч вимог статті 43 КЗпП України не отримав попередньої згоди профспілкового комітету, членом якого є позивач, та виборного органу профспілки «Баграм», а також не здійснив аналізу переважного права позивача на залишення на роботі, чим порушив вимоги статті 42 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У червні 2017 року НУВГП подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга НУВГП мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивачу не були запропоновано інші вакантні посади, оскільки на момент попередження позивача про можливе наступне вивільнення вакантні посади були відсутні, а 04 березня 2016 року позивачу запропонована посада робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків навчального корпусу № 7, від якої позивач відмовився.

Також суди помилково посилались на те, що під час вирішення питання про звільнення позивача не було проведено аналізу переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки 29 лютого 2016 року на ім`я ректора університету надійшла довідка від безпосереднього керівника позивача про переважне право залишення на роботі працівників автогосподарства. Відповідно до цієї довідки найменше підстав для переважного права залишення на роботі виявилось у чотирьох працівників, серед яких був і позивач.

Крім того, суди не врахували, що НУВГП не було відомо про те, що позивач є членом первинної профспілкової організації № 1 профспілки «Баграм» працівників НУВГП (далі - ППО № 1 профспілки «Баграм»), а тому з поданням про надання згоди на звільнення позивача звернувся 16 червня 2016 року, тобто після звільнення позивача, а тому НУВГП не допустив порушення вимог статті 43 КЗпП України.

При цьому, суд першої інстанції, отримавши на свій запит висновок ППО № 1 профспілки «Баграм» від 10 лютого 2017 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, не проаналізував, чи відповідає ця відмова частині сьомій статті 43 КЗпП України.

Також суд першої інстанції у порушення вимог статті 31 ЦПК України 2004 року прийняв від позивача заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач фактично просив змінити предмет позову.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У серпні 2017 року ППО № 1 профспілки «Баграм» та ОСОБА_1 подали заперечення (відзиви) на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 обіймав посаду водія автогосподарства НУВГП.

Наказом ректора НУВГП Мошинського В.С. від 13 січня 2016 року К. № 19 «Про скорочення штату та чисельності працівників університету» скорочено посаду водія автогосподарства НУВГП, яку обіймав ОСОБА_1 .

Наказом в.о. ректора НУВГП Сороки В. С. від 09 березня 2016 року К. № 137 «Про особовий склад», ОСОБА_1 звільнено з 15 березня 2016 року з посади водія автогосподарства в зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України

ОСОБА_1 з 05 грудня 2015 року є членом ППО № 1 профспілки «Баграм».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суди попередніх інстанцій установили, що в НУВГП дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі і ОСОБА_1 , на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

У справі, що переглядається, установлено, що позивач був попереджений про майбутнє звільнення 14 січня 2016 року та 04 березня 2016 року йому запропонована інша робота - посада робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків навчального корпусу № 7 (а. с. 46).

Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що під час вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів аналізу щодо переважного права позивача на залишення на роботі, чим порушив вимоги статті 42 КЗпП України.

Так, у довідці, складеній 29 лютого 2016 року головним механіком автогосподарства НУВГП, міститься інформація щодо наявності у водіїв вказаного автогосподарства того чи іншого класу кваліфікації та освіти, а також про закріплені автотранспортні засоби Разом із цим, у цій довідці не зазначена інформація щодо продуктивності праці кожного із водіїв та не наведено мотивів того, чому водій ОСОБА_7 , який є водієм другого класу, має перевагу перед позивачем, який є водієм першого класу (а. с. 47-48).

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що НУВГП проведено аналіз щодо переважного права позивача на залишення на роботі.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог частини першої статті 43 КЗпП України.

Так, згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Установивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

У справі, що переглядається, установлено, що відповідач не звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції на виконання вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації із запитом про надання згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з протоколом № 2 засідання профспілкового комітету ППО №1 ПС «Баграм» працівників НУВГП від 10 лютого 2017 року у наданні згоди на звільнення позивача відмовлено (а. с. 71-72).

Установивши, що звільнення позивача із займаної посади було проведено за відсутності згоди профспілки, членом якої він є, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що роботодавець порушив вимоги статті 43 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що НУВГП не допустив порушення вимог статті 43 КЗпП України, оскільки останньому не було відомо про те, що позивач є членом ППО № 1 профспілки «Баграм», є безпідставними, оскільки у грудні 2015 року на адресу відповідача головою профкому вказаної профспілки направлений витяг з протоколу звітно-виборних зборів від 05 грудня 2015 року, зі змісту якого вбачається, що позивач був обраний до складу ППО № 1 профспілки «Баграм» (а. с. 9).

Доводи касаційної скарги про те, що НУВГП зверталось до ППО № 1 профспілки «Баграм» з поданням про надання згоди на звільнення позивача 16 червня 2016 року, не спростовують факт звільнення працівника без згоди первинної профспілкової організації, членом якої є позивач.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не проаналізував висновок ППО № 1 профспілки «Баграм» від 10 лютого 2017 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, є безпідставними та спростовуються змістом протоколу № 2 засідання профспілкового комітету ППО №1 ПС «Баграм» працівників НУВГП від 10 лютого 2017 року, який містить аргументи та посилання на правове обґрунтування незаконного звільнення позивача.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 порушив вимоги трудового законодавства, дійшли правильного висновку про визнання незаконним та скасування наказу відповідача про звільнення ОСОБА_1 та поновлення останнього на посаді водія автогосподарства НУВГП.

Також суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника, (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме вимоги статті 31 ЦПК України 2004 року, є безпідставними, оскільки зі змісту заяви позивача про уточнення позовних вимог від 13 березня 2017 року не вбачається, що позивач змінював свої позовні вимоги. Ці доводи не спростовують правильного висновку суду по суті спору.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько І. А. Воробйова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк